ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД   РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

18 червня 2026 року	Справа №160/5186/21 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Ількова В.В.,
при секретарі: Мартіросян Г.А.,
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:
І. ПРОЦЕДУРА

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій, з урахуванням уточнень від 23.04.2021 року, просить суд:
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме: Дніпропетровської обласної прокуратури протиправною та зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру вчинити дії, а саме, сплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати - посадового окладу, відповідно до ч.3 ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015 року по 15 квітня 2019 року, у розмірі 591 607,01 грн (п`ятсот дев`яносто одна тисяча шістсот сім гривень 01 копійка); 
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а саме: Дніпропетровської обласної прокуратури протиправною та зобов`язати Дніпропетровську обласну прокуратуру вчинити дії, а саме, сплатити на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме інших складових заробітної плати (надбавок, премій та інших передбачених законодавством виплат), які обраховуються виходячи з розміру посадового окладу прокурора відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015року по 31 грудня 2020 року, у розмірі 2 553 515,59 (два мільйона п`ятсот п`ятдесят три тисячі п`ятсот п`ятнадцять гривень 59 копійок).
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу між суддями від 06.04.2021 року ця справа була розподілена судді Ількову В.В. 
Ухвалою суду від 08.04.2021 року позовну заяву залишено без руху на підставі ст.ст.160, 169 КАС України зі встановленням строку для усунення виявлених недоліків.
Ухвалою суду від 19.04.2021 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви, що викладені в ухвалі суду від 08.04.2021 року на п`ять днів з дня отримання копії ухвали суду.
Позивачем були усунуті недоліки, викладені в ухвалі суду від 08.04.2021 року. 
Ухвалою суду від 28.04.2021 року прийнято адміністративну справу №160/5186/21 до розгляду. Відкрито провадження у справі та призначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 18.05.2021 року.
Ухвалою суду від 11.05.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, було відмовлено. 
18.05.2021 року представником відповідачем до суду було подано клопотання про зупинення провадження у справі №160/5186/21 до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №160/6949/20.
Клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою Верховного Суду від 23.02.2021 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 р. у справі №160/6949/20 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування матеріальної шкоди з аналогічних підстав. Предметом спору у цій справі є відшкодування Дніпропетровською обласною прокуратурою матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати, завданої колишньому працівнику визнанням норми неконституційною, при відсутності на законодавчому рівні конкретного порядку такого відшкодування та прямої дії положень ч.3 ст.152 Конституції України. Оскільки предмет спору у цій справі аналогічний предмету спору у справі №160/6949/20, представник відповідача вважає, що є необхідність зупинити провадження у справі №160/3129/21 до вирішення справи №160/6949/20 у касаційному порядку.
18.05.2021 року, в судовому засіданні, на розгляд судом ставилося питання щодо зупинення провадження у справі №160/5186/21 до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №160/6949/20.
Ухвалою суду від 18.05.2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, - зупинено до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції по справі №160/6949/20.
21.05.2026 року позивачем до суду подано клопотання у якому позивач просить суд поновити провадження у справі №160/5186/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування вказує про те, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 24.02.2026 року у справі №160/6949/20 касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено частково.
Розгляд справи призначено на 28.05.2026 року. 
Ухвалою суду від 28.05.2026 року поновлено провадження у справі. 
28.05.2026 року оголошено перерву у підготовчому засіданні; наступне підготовче засідання призначити на 10.06.2026 року.
10.06.2026 року відповідачем подані пояснення по справі. 
10.06.2026 року оголошено перерву у підготовчому засіданні; наступне підготовче засідання призначити на 18.06.2026 року.
18.06.2026 року відповідачем до суду подано додаткові пояснення у справі/із зазначенням розрахунку. 
18.06.2026 року позивачем до суду подано клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження №160/5186/21. 
18.06.2026 року судом на розгляд ставилося питання щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
18.06.2026 року закрито підготовче провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18.06.2026 року. 
Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні. 
Суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 243 КАС встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

ІІ. ДОВОДИ ПОЗИВАЧА

У обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що Законом України від 28.12.2014 року №79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно із яким норми і положення статті 81 Закону України "Про прокуратуру" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, чим порушено право власності позивача на майно, а саме: на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру". 
Позивач зауважив, що Рішенням від 26.03.2020 року №6-р/2020 Конституційний Суд України визнав положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України неконституційними.
На цій підставі позивач, посилаючись на ч.3 ст.152 Конституції України, вказує на те, що він має право на відшкодування матеріальної шкоди, завданої прийняттям закону, який згодом визнаний неконституційним. 
Шкоду позивач визначив у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України "Про прокуратуру", за період з 01 липня 2015 року по 15 квітня 2019 року, у розмірі 591607,01 гривень.
Також, позивач просить суд сплатити на його користь матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме інших складових заробітної плати (надбавок, премій та інших передбачених законодавством виплат), які обраховуються виходячи з розміру посадового окладу прокурора відповідно до ст. 81 Закону України "Про прокуратуру", завданої положеннями пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01 липня 2015року по 31 грудня 2020 року, у розмірі 2 553 515,59 гривень. 
Вказане й стало підставою для звернення з позовом до суду за захистом своїх прав та майнових інтересів.
На підставі зазначеного позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ІІІ. ДОВОДИ ВІДПОВІДАЧА 

Відповідач зазначив про те, що Постановою Верховного Суду від 24.02.2026 року у справі №160/6949/20 касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено частково. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 26.01.2021 у справі №160/6949/20 скасовано. 
Касаційним адміністративним судом у справі №160/6949/20 у вищезазначеній постанові викладено висновки, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про розмір завданої позивачеві матеріальної шкоди, обмежились виключно оцінкою неведених ним в уточненій позовній заяві розрахунків розміру суми недоотриманого посадового окладу та не встановили фактичного розміру додаткових видів грошового забезпечення, які отримував позивач у спірний період. 
Зокрема, суди не з`ясували, які саме надбавки, доплати та премії були встановлені позивачеві в період з 01.07.2015 по 24.09.2019, у яких розмірах вони виплачувалися, а також не визначили різницю між сумою фактично отриманої заробітної плати та тією сумою, яка підлягала б нарахуванню відповідно до вимог статті 81 Закону № 1697-VII за відповідний період. Крім того, судами попередніх інстанцій не враховано, що на фактичну суму отриманого (неотриманого) позивачем доходу в спірний період, а відтак і на розмір можливих майнових втрат, яких він зазнав, безпосередньо впливають періоди перебування його у щорічних та інших відпустках (оплачуваних та неоплачуваних), а також періоди його тимчасової непрацездатності, протягом яких виплата заробітної плати здійснюється в особливому порядку.
Невстановлення зазначених обставин унеможливлює визначення реального розміру матеріальної шкоди, якої, за твердженням позивача, він зазнав.
Позивачем при розрахунку суми нібито завданої шкоди не враховано, що відповідно до ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. 
Разом з тим, фактично отримана ОСОБА_1 заробітна плата за період з 01.07. 2015 по 15.04.2019 року складалась не лише з посадового окладу та надбавки за вислугу років. До складу виплат була включена надбавка, яка не передбачена Законом України «Про прокуратуру», та не мала виплачуватися, якби заробітна плата нараховувалась на підставі ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а саме надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі 70% посадового окладу з урахуванням надбавки за класний чин та вислугу років, яка нараховувалась відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року. 
Крім того, позивачу виплачувалась надбавка до посадового окладу за класний чин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». 
Вказана надбавка також не входить до складу заробітної плати, яка мала виплачуватись відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру». 
Відповідно, ці надбавки не те що не мають перераховуватися відповідно до розміру збільшених посадових окладів, як це зробив позивач в своїх розрахунках, навпаки, сума посадового окладу, розрахована згідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», має бути зменшена на суми фактично виплачених надбавок. 
Також, як вбачається з розрахунків позивача, він вважає, що йому має бути перераховано ще й премії у розмірі від 30 до 270 відсотків посадового окладу кожного місяця.
Також, вказують про те, щонараховані позивачем суми премії не грунтуються на нормах чинного законодавства.
Вважають, що вимоги позивача про відшкодування сум премій не підлягають задоволенню, оскільки Закон України «Про прокуратуру» регулює лише розмір загального фонду преміювання, з якого виплачуються премії всім прокурорам, та не встановлює конкретні розміри (як відносні так і абсолютні) премії, які виплачуються прокурорам, віддаючи це питання на вирішення керівнику прокуратури.
Вказують про те, що ОСОБА_1 звільнений з органів прокуратури на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру», тобто за вчинення дисциплінарного проступку, а отже у будь-якому випадку не мав права на виплату премії.
Разом з тим, як вбачається з розрахункових листів, позивачу фактично виплачувались щомісячні та одноразові премії, їх розміри були досить суттєвими, отже, значною мірою компенсували недораховані, на думку позивача суми. 
Оскільки такі премії не передбачені Законом України «Про прокуратуру», сума посадового окладу, розрахована згідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», має бути також зменшена на суми фактично виплачених премій. 
Також вважають, що необгрунтованими є вимоги позивача про нарахування та виплату йому матеріальних допомог. 
Вказують, що матеріальні допомоги не є заробітною платою прокурора, не можуть враховуватися як її складова, відповідно не підлягають нарахуванню в рамках даного спору.
Крім того, як вбачається із позову, ОСОБА_1 заявив дві позовні вимоги: 
1) про стягнення недоотриманої заробітної плати у вигляді посадового окладу за період з 01.07.2015 по 15.04.2019 у сумі 591 607,01 грн.; 
2) про стягнення недоотриманої частини заробітної плати у вигляді інших складових заробітної плати (надбавок, премій та інших виплат) за період з 01.07.2015 по 15.04.2019 у сумі 2 553 515,59 гривень. 
Проте, як видно із розрахунків позивача, у розрахунок «інших складових заробітної плати» (друга позовна вимога) він знову включив посадовий оклад, тобто посадовий оклад він намагається стягнути із відповідача двічі. Наприклад, за липень 2015 року позивач наводить такий розрахунок: оклад 12180,00 грн. + класний чин – 115,00 грн. + вислуга років – 2192,40 грн. + надбавка за ОВЗ – 10141,18 грн. +премія – 19702,86 грн. = 44331,44 гривень. 
Тобто, знову в суму нібито завданої матеріальної шкоди включено суму посадового окладу 12180,00 грн., яку вже пораховано і включено в першу позовну вимогу. 
Такі ж розрахунки наведено і за кожен наступний місяць.
Такі вимоги не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. 

ІV. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Суд, дослідив матеріали справи, з`ясував усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, оцінив докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізував застосування норм матеріального та процесуального права, встановив таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 05.07.2012 року до 15.04.2019 року ОСОБА_1 працював в різних органах прокуратури Дніпропетровської області, а саме: з 05.07.2012 року по 29.04.2013 року прокурором прокуратури Софіївського району Дніпропетровської області; з 29.04.2013 року по 23.06.2015 року прокурором прокуратури Дзержинського району м. Кривого Рогу; з 23.06.2015 року до 15.12.2015 року прокурором прокуратури м. Кривого Рогу; з 15.12.2015 року по 15.04.2019 року прокурором Криворізької місцевої прокуратури №3. 
За період з 01.07.2015 року по 15.04.2019 року заробітна плата позивача нараховувалась та виплачувалась відповідно до пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».
Конституційний Суд України Рішенням від 26.03.2020 року №6-р/2020 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Позивач, вважаючи, що внаслідок дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який був визнаний неконституційним, йому було завдано матеріальної шкоди у вигляді недотриманої заробітної плати, звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладених в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела права.

V. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14.10.2014 (далі по тексту – Закон №1697-VII). 
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону №1697-VІІ прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.
Статтею 16 Закону №1697-VІІ визначені гарантії незалежності прокурора, однією з яких є належне матеріальне, соціальне та пенсійне забезпечення прокурора.
Відповідно до частини 2 статті 81 Закону №1697-VІІ (в редакції Закону України від 02.07.2015 року №578-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень» (далі – Закон №578-VIII)) заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розмір посадового окладу прокурорів визначений частиною 3 статті 81 Закону, яка протягом спірного в цій справі періоду (2015-2017 роки) передбачала, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01.07.2015 – 10 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2016 – 11 мінімальних заробітних плат; з 01.01.2017 – 12 мінімальних заробітних плат.
При цьому з 01.01.2017 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
В свою чергу 25.09.2019 року посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлювався у розмірі 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Разом з тим, 01.01.2015 року набрав чинності Закон №79-VIII, яким внесено зміни до пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та установлено, що стаття 81 Закону №1697-VII застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На виконання приписів пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України Кабінет Міністрів України постановою від 30.09.2015 року №763 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505» вніс зміни до постанови №505, якими затвердив нові схеми посадових окладів працівників прокуратур.
Суд зазначає, що законодавець, наділивши Кабінет Міністрів України повноваженнями встановлювати порядок виплати та розміри заробітної плати прокурора, запровадив відмінне від передбаченого положеннями статті 81Закону №1697-VІІ нормативне регулювання заробітної плати прокурора, що суперечить принципу верховенства права, передбаченого частиною першою статті 8 Конституції України.
Надалі, Конституційний Суд України Рішенням від 26.03.2020 року №6-р/2020 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частинами 1 та 2 статті 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Аналогічні за змістом положення містяться в частині 1 статті 91 Закону України від 13.07.2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі – Закон №2136-VIII).
Порядок виконання рішень та висновків Конституційного Суду України регламентовано положеннями статті 97 Закону №2136-VIII, відповідно до частини першої якої Конституційний Суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.
Керуючись зазначеними нормами Закону №2136-VIII, Конституційний Суд України в Рішенні від 26.03.2020 року №6-р/2020 встановив, що норма Бюджетного кодексу України, яка була визнана неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Варто зазначити, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність.
Тобто шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
Згідно з частиною 3 статті 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Отже, положення частини 3 статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не повинно здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.
Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово підтверджував висловлену ним юридичну позицію згідно з якою відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України матеріальна та моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку, тому позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування (рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, від 07.04.2021 року №1-р(II)/2021, від 21.07.2021 року №4-р(II)/2021). 
Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
Як було зазначено вище стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином:
а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; 
б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.09.2016 року №6-рп/2016).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.06.2019 року №6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 року №6-р/2019).
Суд зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
Дійсно, в Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди, у зв`язку з чим можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку.
Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 року у справі №757/25182/23-ц підкреслив, що Конституція України закріплює принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який має не лише політичний чи моральний, а й юридичний характер, оскільки держава та її органи зобов`язані нести публічно-правову відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх конституційних обов`язків, а також забезпечити ефективний міжнародно-правовий та/або конституційно-правовий механізм захисту порушених прав відповідно до статей 55 і 152 Конституції України, остання з яких прямо покладає на державу обов`язок відшкодувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану актами або діями, що визнані неконституційними.
Зважаючи на наведене, суд констатує, що з 01.01.2015 року було обмежено розмір посадових окладів працівників прокуратури, у зв`язку із дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який згодом було визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 року №6-р/2020. 
Визнання зазначеного положення Бюджетного кодексу України таким, що не відповідає Конституції України, засвідчило його невідповідність конституційним гарантіям належного матеріального забезпечення прокурорів як складової їх незалежності та зумовило виникнення у осіб, до яких воно застосовувалося, права на оцінку наслідків такого регулювання з точки зору наявності шкоди, завданої актом, що був визнаний неконституційним, та на її відшкодування (за умови встановлення факту її завдання внаслідок дії неконституційного акта) і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію, в іншому випадку всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Суд зазначає, що Верховний Суд у своїй постанові від 20.12.2023 року у справі №420/17886/21 слушно зауважив, що шкода завдана неконституційним актом виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта і відсутність передбаченого частиною третьою статті 152 Конституції України спеціального закону, який установлює порядок відшкодування зазначеної шкоди не звільняє державу від обов`язку здійснити таку компенсацію.
Відповідаючи на питання, який орган слід вважати належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної фізичним чи юридичним особам актами або діями, що визнані неконституційними та оцінюючи доводи прокуратури про те, що таким органом є Державна казначейська служба України, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правовий спір (пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України), тому однією зі сторін цього спору (учасником правовідносин) є суб`єкт владних повноважень.
Згідно з частиною першою статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.
За загальним правилом, визначеним у частині четвертій статті 46 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень виступає відповідачем в адміністративній справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом, оскільки, як було зазначено вище, метою вирішення спору у сфері публічно-правових відносин є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц виклала правовий висновок, відповідно до якого у спорах про відшкодування шкоди державою остання бере участь у справі як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно таку шкоду. При цьому, залучення або незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Враховуючи наведене, суд констатує, що належним відповідачем у справі за даним позовом про відшкодування шкоди, завданої дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, є відповідний орган прокуратури, який безпосередньо здійснював нарахування заробітної плати такому прокурору, як орган державної влади діями якого було заподіяно таку шкоду, а саме: Дніпропетровська обласна прокуратура. 
Означені висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 24.02.2026 року по справі №160/6949/20.

VІ. ОЦІНКА СУДУ

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та підстав позову, суд зазначає, що позивач визначив матеріальною шкодою, завданій йому, посадовий оклад, надбавку за вислугу років та премію, обраховані виходячи із ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», за період з 01.07.2015 року по 15.04.2019 року без урахування невідпрацьованих днів. 
Таким чином суд проводить обрахунок матеріальної шкоди виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час, із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності.
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2015 рік, позивач відпрацював:
- в липні 23 із 23 робочих днів;
- в серпні 16 із 20 робочих днів;
- в вересні 22 із 22 робочих днів;
- в жовтні 16 із 21 робочих днів;
- в листопаді 8 із 21 робочих днів;
- в грудні 23 із 23 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 7584,40 гривень. 
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень.
Отже посадовий оклад позивача 
- з 01.07.2015 року мав становити 12180,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 218,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.07.2015 року) * 10;
- з 01.09.2015 року мав становити 13780 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 378,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.09.2015 року) * 10. 
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.07.2015 року по 31.12.2015 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності становить 57648,16грн., виходячи із наступного розрахунку: 65232,56 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) –7584,40 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2016 рік, позивач відпрацював:
- в січні 19 із 19 робочих днів;
- в лютому 15 із 21 робочих днів;
- в березні 3 із 22 робочих днів;
- в квітні 17 із 21 робочих днів;
- в травні 19 із 20 робочих днів;
- в червні 13 із 20 робочих днів;
- в липні 10 із 22 робочих днів;
- в серпні 22 із 22 робочих днів;
- в вересні 22 із 22 робочих днів;
- в жовтні 20 із 20 робочих днів;
- в листопаді 22 із 22 робочих днів;
- в грудні 22 із 22 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 20081,51 гривень. 
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень.
Отже посадовий оклад позивача 
- з 01.01.2016 року мав становити 15 158,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 378,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2016 року) * 11; 
- з 01.05.2016 року мав становити 15 950,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 450,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2016 року) * 11; 
- з 01.12.2016 року мав становити 17 600 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 600,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на 01.12.2016 року) * 11.
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності становить 134411,39 грн., виходячи із наступного розрахунку: 154 492,90 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 20081,51 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2017 рік, позивач відпрацював:
- в січні 20 із 20 робочих днів;
- в лютому 20 із 20 робочих днів;
- в березні 22 із 22 робочих днів;
- в квітні 19 із 19 робочих днів;
- в травні 20 із 21 робочих днів;
- в червні 6 із 20 робочих днів;
- в липні 21 із 21 робочих днів;
- в серпні 22 із 22 робочих днів;
- в вересні 18 із 21 робочих днів;
- в жовтні 14 із 21 робочих днів;
- в листопаді 19 із 22 робочих днів;
- в грудні 20 із 20 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 33607,34 гривень. 
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.
Отже посадовий оклад позивача 
- з 01.01.2017 року мав становити 19200 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 600,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року) * 12.
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності становить 170650,32 грн., виходячи із наступного розрахунку: 204 257,66 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 33607,34 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу). 
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2018 рік, позивач відпрацював:
- в січні 21 із 21 робочих днів;
- в лютому 20 із 20 робочих днів;
- в березні 21 із 21 робочих днів;
- в квітні 19 із 19 робочих днів;
- в травні 21 із 21 робочих днів;
- в червні 6 із 20 робочих днів;
- в липні 22 із 22 робочих днів;
- в серпні 22 із 22 робочих днів;
- в вересні 20 із 20 робочих днів;
- в жовтні 22 із 22 робочих днів;
- в листопаді 17 із 22 робочих днів;
- в грудні 5 із 20 робочих днів.
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 58426,64 гривень. 
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривень.
Отже посадовий оклад позивача 
- з 01.01.2018 року мав становити 21 144 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 762,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року) * 12. 
Таким чином посадовий оклад обраховується судом за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року, оскільки судом встановлено, що позивач не відпрацював усі робочі дні протягом спірного періоду.
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності становить 159837,10 грн., виходячи із наступного розрахунку: 218263,74 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) –58426,64 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу). 
Як встановлено судом із розрахункових листів за 2019 рік, позивач відпрацював:
- в січні 12 із 21 робочих днів;
- в лютому 17 із 20 робочих днів;
- в березні 5 із 20 робочих днів;
- в квітні 1 із 20 робочих днів;
Також з вказаних розрахунків вбачається, що за період з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року позивачу нараховано та виплачено посадовий оклад в загальній сумі 9743,29 гривень. 
При обрахунку матеріальної шкоди за період з 01.01.2019 року по 24.09.2019 року суд керується ч.3 та 4 ст.81 Закону№1697-VII (в редакції чинній протягом періоду з 01.01.2019 року по 24.09.2019 року) посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (в редакції чинній протягом періоду з 25.09.2019 року по 31.12.2019 року); посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено у 2019 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2019 року – 1921 гривень.
Отже посадовий оклад позивача 
- з 01.01.2019 року мав становити 23 052,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1 921,00 грн. (прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2019 року) * 12. 
Отже матеріальна шкода за період з 01.01.2019 року по 15.04.2019 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час (наведений вище), із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності становить 29939,08 грн., виходячи із наступного розрахунку: 39682,37 грн. (розмір посадового окладу, який мав бути нарахований, за фактично відпрацьований час) – 9743,29 грн. (фактично виплачена сума посадового окладу).
З огляду на вищевикладене, матеріальна шкода за період з 01.07.2015 року по 15.04.2019 року виходячи із посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.07.2015 року по 15.04.2019 року, із виключенням із загальної суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності в загальній сумі становить 552486,05 гривень. 
Таким чином суд доходить висновку, що матеріальна шкода, завдана позивачу дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, становить 552486,05 гривень. 
Щодо інших позовних вимог, слід вказати про таке.
Так, відповідач вказує, що отримана ОСОБА_1 заробітна плата за період з 01.07. 2015 по 15.04.2019 року складалась не лише з посадового окладу та надбавки за вислугу років. До складу виплат була включена надбавка, яка не передбачена Законом України «Про прокуратуру», та не мала виплачуватися, якби заробітна плата нараховувалась на підставі ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», а саме надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі 70% посадового окладу з урахуванням надбавки за класний чин та вислугу років, яка нараховувалась відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року. Крім того, позивачу виплачувалась надбавка до посадового окладу за класний чин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 268 від 09.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Вказана надбавка також не входить до складу заробітної плати, яка мала виплачуватись відповідно до положень ст.81 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно, ці надбавки не те що не мають перераховуватися відповідно до розміру збільшених посадових окладів, як це зробив позивач в своїх розрахунках, навпаки, сума посадового окладу, розрахована згідно до положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», має бути зменшена на суми фактично виплачених надбавок. Згідно з ч. 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці. При цьому, згідно ч. 3 зазначеної статті, Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік. Таким чином, нараховані позивачем суми премії не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.
Вимоги позивача про відшкодування сум премій не підлягають задоволенню, оскільки Закон України «Про прокуратуру» регулює лише розмір загального фонду преміювання, з якого виплачуються премії всім прокурорам, та не встановлює конкретні розміри (як відносні так і абсолютні) премії, які виплачуються прокурорам, віддаючи це питання на вирішення керівнику прокуратури. Так, преміювання прокурорів здійснюється на підставі Тимчасового положення про систему оцінювання якості роботи прокурорів та преміювання прокурорів, затвердженого наказом Генерального прокурора № 503 від 30.10.2020 року. Оцінювання якості роботи прокурорів оформлюється у вигляді звіту, що складається прокурором, який підлягає оцінюванню, і погоджується його безпосереднім керівником. 
Таким чином, преміювання прокурорів за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік має індивідуальний характер, залежить від ряду чинників, зокрема від складання кожним прокурором звіту, в якому зазначається, серед іншого, обсяг виконаної роботи, що виключає можливість автоматичного встановлення премії позивачу (а тим більше щомісячної, яка взагалі не передбачена Законом України «Про прокуратуру»), зважаючи на те, що ОСОБА_1 не складав ніяких звітів про свою роботу, то і права на отримання премій не набув.
Вказують, що ОСОБА_1 звільнений з органів прокуратури на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру», тобто за вчинення дисциплінарного проступку, а отже у будь-якому випадку не мав права на виплату премії.
Вказали також про те, що матеріальна допомога на оздоровлення та для вирішення соціальнопобутових питань не включена до переліку складових грошового забезпечення, визначеного статтею 81 Закону, що свідчить про свідоме розмежування законодавцем цих виплат. Отже, матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не входять до структури грошового забезпечення прокурора, визначеної статтею 81 Закону України «Про прокуратуру»; вони передбачені як елемент соціальних гарантій відповідно до статей 82–83 цього Закону; не мають ознак винагороди за виконану роботу; мають разовий, цільовий та соціально-компенсаційний характер. 
Отже, відповідач посилається на те, що матеріальні допомоги не є заробітною платою прокурора, не можуть враховуватися як її складова, відповідно не підлягають нарахуванню в рамках даного спору. 
Також, вказують, що згідно з розрахунків наданих позивачем, у розрахунок «інших складових заробітної плати» (друга позовна вимога) він знову включив посадовий оклад, тобто посадовий оклад він фактично просять стягнути із відповідача двічі, що суперечить положенням Закону. 
Отже, щодо включення до матеріальної шкоди надбавки за вислугу років, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.7 ст.81 Закону№1697-VII прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Виходячи із вищенаведених розрахунків посадового окладу, який мав бути нарахований позивачу, в тому числі і без урахування невідпрацьованих днів, надбавка за вислугу років позивача. 
- в 2015 році в загальній сумі –14 306,40 грн. (01.07.2015-31.12.2015);
- в 2016 році в загальній сумі – 34 178,76 грн.;
- в 2017 році в загальній сумі – 41 472,00 грн.;
- в 2018 році в загальній сумі – 45 671,04 грн.;
- в 2019 році в загальній сумі – 16 597,44 гривень. 
При цьому судом встановлено, що позивачу було виплачено надбавку за вислугу років:
- в 2015 році в загальній сумі – 2 568,62 грн. (з 01.01.2015-31.12.2015);
- в 2016 році в загальній сумі – 3595,27 грн.;
- в 2017 році в загальній сумі – 6049,31 грн.;
- в 2018 році в загальній сумі – 10516,79 грн.;
- в 2019 році в загальній сумі – 1753,79 гривень. 
Крім цього судом встановлено, що позивачу було виплачено надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі 70% посадового окладу з урахуванням надбавки за класний чин та вислугу років.
- в 2015 році в загальній сумі – 1254,74 (чин) + 13784,92 (ОВЗ) грн.;
- в 2016 році в загальній сумі –11271,61 (чин) + 17375,04 (ОВЗ)грн.;
- в 2017 році в загальній сумі – 888,89 (чин) + 32470,08 (ОВЗ) грн .;
- в 2018 році в загальній сумі – 18580,91 (чин) + 61267,04 (ОВЗ)грн.;
- в 2019 році в загальній сумі –3098,57 (чин) + 10216,96 (ОВЗ)гривень. 
Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року (в редакції чинній з 01.07.2015 року по 05.09.2017 року) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи працівникам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та надбавки (винагороди) за вислугу років.
Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року (в редакції чинній з 06.09.2017 року по 14.05.2020 року) надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи працівникам - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки (винагороди) за вислугу років.
Суд зауважує, що статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» не встановлено такої надбавки прокурорам як надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи працівникам.
При цьому суд зауважує, що виплата заробітної плати прокурора у розмірах, встановлених Законом України «Про прокуратуру», не корелюється із виплатою заробітної плати прокурора у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 року.
Таким чином суд доходить висновку, що матеріальна шкода, виходячи з розміру надбавки за вислугу років, яка мала бути виплачена позивачу, виходячи з розмірів, встановлених Законом України «Про прокуратуру», має бути зменшена на розмір фактично виплаченої надбавки за вислугу років та на розмір фактично виплаченої надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи.
Оскільки розмір надбавки за вислугу років, яка мала бути виплачена позивачу, виходячи з розміру, встановленого Законом України «Про прокуратуру», є фактично меншим від фактичної виплачених сум надбавки за вислугу років та надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи, суд доходить висновку, що в цьому випадку позивачу не було завдано матеріальної шкоди, шляхом виплати надбавки за вислугу років не у розмірі, встановленому Законом України «Про прокуратуру».
З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача матеріальної шкоди у вигляді надбавки за вислугу років.
Щодо включення до матеріальної шкоди премії, суд зазначає таке. 
Як встановлено судом та не заперечується сторонами позивачу протягом спірного періоду виплачувалась премія.
Відповідно до ч.2 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції з 16.07.2015 року по 24.09.2019 року) преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Згідно ч.2 ст.81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції з 25.09.2019 року по 14.07.2020 року) преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Суд зазначає, що частина 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакціях протягом спірного періоду не містить імперативної норми щодо того, що премія прокурорам встановлюється в розмірі не менше як 10% посадового окладу.
Фактично частина 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» визначає, що преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, який (тобто саме фонд), утворений в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Положення про преміювання працівників органів прокуратури, Національної академії прокуратури України та членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, затверджене наказом Генеральної прокуратури України №234 від 09.08.2017 року (далі – Положення №234), визначає підстави і порядок преміювання прокурорів, слідчих, працівників, що виконують функції з обслуговування, службовців, робітників органів прокуратури, працівників Національної академії прокуратури України (далі - працівники), а також членів Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Відповідно до п.2, 3, 4, 6, 7, 8 Положення №234 преміювання працівників Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих прокуратур, Національної академії прокуратури України та членів Комісії здійснюється щомісяця пропорційно до відпрацьованого часу в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.
Премії виплачуються працівникам та членам Комісії на підставі наказів Генеральної прокуратури України, керівників регіональних прокуратур, ректора Національної академії прокуратури України, голови Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
Розмір премій визначається відповідно до об`єктивної оцінки роботи працівника, члена Комісії та їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до посадового окладу або місячної заробітної плати працівника (крім доплат за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників та за виконання обов`язків тимчасово відсутнього керівника) і члена Комісії.
У разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань, погіршення ефективності роботи і порушення трудової дисципліни премія виплачується в меншому розмірі або не виплачується взагалі.
Премія не виплачується працівникам:
за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення;
за час відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи з розміру середньої заробітної плати;
на час відсторонення від посади в порядку, передбаченому статтями 154-158 Кримінального процесуального кодексу України;
на час відсторонення від виконання службових повноважень у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання корупції»;
при звільненні з роботи в місяці, за який здійснюється преміювання, за винятком виходу на пенсію, звільнення за станом здоров`я, відрядження для роботи у Кваліфікаційно-дисциплінарній комісії прокурорів, Національній академії прокуратури України чи в інших органах у визначених законом випадках, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, у порядку переведення на інше місце роботи, а також у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».
З метою заохочення працівників за ініціативність у роботі, сумлінне виконання службових обов`язків та з нагоди державних, професійних свят і ювілейних дат може виплачуватися одноразова премія, розмір якої визначається Генеральним прокурором, керівниками регіональних прокуратур, ректором Національної академії прокуратури України в кожному конкретному випадку, у межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисах, та економії фонду оплати праці.
В свою чергу, суд зауважує, що Положення №234 також передбачає, що преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, затвердженого в кошторисах, та економії фонду оплати праці.
При цьому правова природа виплати премії прокурора, з огляду на Положення №234, передбачає проведення об`єктивної оцінки роботи прокурора та його особистий внесок в загальні результати роботи. В свою чергу у разі несвоєчасного або неякісного виконання завдань, погіршення ефективності роботи і порушення трудової дисципліни премія виплачується в меншому розмірі або не виплачується взагалі.
Крім цього суд зазначає, що премія прокурорам встановлюється на підставі наказу керівника відповідної прокуратури.
Таким чином суд дійшов висновку, що фактично премія позивача була виплачена на виконання частини 2 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у розмірах відповідних утвореному фонду преміювання.
Таким чином суд доходить висновку, що матеріальна шкода, завдана позивачу дією пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, який було визнаний неконституційним, становить 552486,05 грн., який відповідає розміру посадового окладу, за фактично відпрацьований позивачем час за період з 01.07.2015 року по 15.04.2019 року без урахування невідпрацьованих днів.
Підсумовуючи суд доходить висновку про необхідність стягнення з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача матеріальної шкоду у сумі 552486,05 грн. у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 року по 15.04.2019 року.
При цьому суд зазначає, що інші позовні вимоги позивача не підлягає задоволенню, оскільки фактично предметом спору є стягнення матеріальної шкоди, а не правовідносини щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати протягом спірного періоду. 
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви позивача. 

VІІ. ВИСНОВКИ СУДУ

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, та з системного аналізу матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії. 
Щодо розподілу судових витрат.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 205, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 
УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 552486,05 грн. у вигляді неотриманої частини заробітної плати, а саме: посадового окладу, визначеного за ч.3 ст.81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 року по 15.04.2019 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач: ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , код РНОКПП НОМЕР_1 ). 
Відповідач: Дніпропетровська обласна прокуратура (49044, м. Дніпро, пр-т.Д.Яворницького, 38, код ЄДРПОУ 02909938).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складено 18.06.2026 року. 

Суддя В.В. Ільков