Справа № 635/7506/24 
Провадження № 2/635/832/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі: 
головуючого судді Бондаренка І.Е., 
секретаря судового засідання Козлюк Е.І., 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні із повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –
ВСТАНОВИВ:
I. ПРОЦЕДУРА
До суду надійшла позовна заява ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі – Позивач) до ОСОБА_1 (далі – Відповідач) про стягнення 38 604,00 грн. заборгованості за кредитним договором № 186977543 від 17.02.2021, а також судового збору 2 422,40 грн. і витрат на професійну правничу допомогу 6 000,00 грн.
Позов мотивовано тим, що первісний кредитодавець надав Відповідачу грошові кошти, однак останній належним чином зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, право вимоги за якою перейшло до Позивача.
Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження та порядок розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, причин неподання відзиву суду не повідомив.
З огляду на неявку Відповідача, відсутність відзиву та наявність у справі достатніх письмових матеріалів, суд розглянув справу за наявними доказами та ухвалив заочне рішення.

II. ФАКТИ СПРАВИ
Судом встановлено, що 17.02.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 186977543 у дистанційній (електронній) формі. Умовами договору передбачено, зокрема, сума кредиту – 12 000,00 грн., строк кредитування (дисконтний період) – 10 днів; процентні ставки, визначені договором як дисконтна/індивідуальна/базова/стандартна (зокрема: 1,00 %; 1,33 %; 1,70 %; 2,30 % на день – залежно від умов та періодів користування).
До матеріалів справи долучено «Паспорт споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит)», а також «Алгоритм дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі» кредитодавця, який описує загальну послідовність дій користувача під час подання заявки, ідентифікації/верифікації та підписання договору в електронній формі.
Щодо правонаступництва (факторинг). Позивач обґрунтовує свій статус кредитора тим, що право вимоги за кредитним договором № 186977543 було послідовно відступлено за договорами факторингу. Зокрема, Позивач посилається на договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор), а також на подальші документи щодо передання прав вимоги у межах цього портфеля.
Надалі Позивач посилається на договір факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (фактор) та ТОВ «Таліон Плюс» (клієнт), із переданням прав вимоги за реєстром (витяг з реєстру прав вимоги № 11 від 31.08.2023).
Окремо долучено договір факторингу № 05/07/24 від 05.07.2024, укладений між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (фактор) та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (клієнт), а також Реєстр боржників (Додаток № 1) до цього договору, у якому серед боржників зазначено ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , кредитний договір № 186977543 від 17.02.2021, із зазначенням суми заборгованості 38 604,00 грн, у тому числі: прострочений основний борг 12 000,00 грн, прострочені проценти 26 604,00 грн. Також долучено Акт приймання-передачі Реєстру боржників від 05.07.2024, згідно з яким клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників.
Факт перерахування 12 000,00 грн на користь Відповідача підтверджується платіжним дорученням (операція «Card2Card»): кошти перераховано з призначенням платежу «надання кредиту згідно договору № 186977543», на картку № НОМЕР_2 , із фіксацією дати та часу операції (17.02.2021).
Позивач заявляє, що загальна заборгованість станом на 08.07.2024 становить 38 604,00 грн., з яких 12 000,00 грн. – основний борг; 26 604,00 грн – проценти, штрафні санкції – 0,00 грн.
На підтвердження розміру заборгованості подано розрахунки (внутрішні облікові документи кредитора та правонаступника), з яких вбачається нарахування процентів на суму основного боргу протягом тривалого періоду.
Позивач також просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у фіксованій сумі 6 000,00 грн. (на підставі договору про правничу допомогу та доданих документів).

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.За ст. 12, 13, 76–81, 89 ЦПК України кожна сторона доводить обставини, на які посилається; суд оцінює належність, допустимість, достовірність доказів та їх сукупність. Судове рішення має бути законним і обґрунтованим (ст. 263–265 ЦПК України).

Статті 133, 137, 141 ЦПК України регулюють судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу з урахуванням результату розгляду спору, реальності, необхідності та співмірності.

Суд також враховує, що в умовах євроінтеграційних зобов`язань України та стандартів захисту споживача суд не може формально підміняти імперативні гарантії тезою «раз уклав – мусиш платити», особливо коли фінансова установа повністю контролює електронну інфраструктуру укладення договорів та збереження доказів.

IV. ОЦІНКА СУДУ.
Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

1) Кваліфікація правовідносин та обсяг судового контролю
Суд кваліфікує спірні правовідносини як споживче кредитування: кредит наданий фінансовою установою фізичній особі для особистих потреб. Це зумовлює обов`язкове застосування (незалежно від активності Відповідача) ст. 6, ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054 ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

У такій категорії спорів суд перевіряє не лише наявність тексту договору та цифри боргу, а й якість ланцюга доказів: що саме було показано споживачу до акцепту; як саме підтверджений акцепт; чи доведена фактична видача коштів; чи прозорий розрахунок; чи дотримані спеціальні процедури (інформування/дострокова вимога).

2) Суть та контроль ключових елементів доказування у справі.
Суд перевірив наявність і доведеність таких мінімальних ланок: паспорт до укладення – документ поданий, але потрібні докази пред`явлення саме Відповідачу до акцепту (час, редакція, підтвердження ознайомлення).

Оцінка кредитоспроможності (ст. 10 Закону) – матеріали оцінки в поданому масиві доказів відсутні.

Електронний акцепт і зв`язок із конкретною редакцією умов (ст. 13 Закону) – текст договору містить згадки про електронне підписання таодноразовий ідентифікатор, однак не подано журналів подій, логів, квитанцій доставки/введення коду, технічних записів, які б дозволили без сумнівів установити: що саме ця редакція документів була показана; коли і з якого пристрою відбувся акцепт; незмінність умов між показом і акцептом.

Фактична видача тіла – підтверджена платіжним дорученням на 12 000,00 грн. із призначенням «кредит згідно договору № 186977543»

Післядоговірне інформування та акселерація (ч. 4 ст. 16 Закону) – належні докази дотримання спеціальної процедури дострокової вимоги та доказів її вручення у справі відсутні.

Поелементний розрахунок – подані розрахунки мають характер внутрішнього обліку; суд перевіряє можливість їх контролю за періодами, ставками та правовими підставами.

Судові витрати – перевіряється реальність і співмірність.

3) Паспорт, алгоритм та «інформування» перевірені судом на достатність для прибуткових нарахувань.

Поданий «Алгоритм дій позичальника» описує типову послідовність кроків користувача в інформаційно-телекомунікаційній системі. Однак за своєю природою це загальний документ кредитодавця: він не містить персоніфікованого підтвердження того, що саме ОСОБА_1 у конкретний момент часу бачив саме ту редакцію паспорта споживчого кредиту і договору, яка подана до суду; мав можливість реально ознайомитися з умовами (у читабельному форматі) до акцепту; підтвердив згоду саме після такого ознайомлення.

Інакше кажучи, наявність опису «як має працювати система» не замінює доказів «як це відбулося у цій конкретній угоді». Для електронного договору критичним є електронний слід (журнали подій або логи (хронологічні записи подій), підтвердження доставки та введення одноразового коду, фіксація часу/пристрою/IP, а також відтворюваність тієї ж редакції документів), що відповідає логіці ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування»: споживач повинен приймати істотні умови усвідомлено, а кредитодавець – мати технічну можливість це довести.

За відсутності належних електронних підтверджень пред`явлення та прийняття умов суд не може визнати доведеним саме той обсяг процентних нарахувань, який перетворює короткостроковий кредит на багаторічний борг, що сам себе розмножує. У таких ситуаціях ризик неповноти доказової бази не може перекладатися на споживача.

4) Фактична видача коштів: доведеність тіла кредиту.

На відміну від блоку «інформування – акцепт- редакції», у цій справі факт надання грошових коштів підтверджений належним письмовим доказом: платіжним дорученням на 12 000,00 грн. із прямою вказівкою на договір № 186977543 та реквізити картки отримувача. Тобто тіло кредиту як реальний грошовий актив Відповідачу надано.

Суд виходить із того, що повернення фактично отриманих коштів є базовим обов`язком боржника. Водночас стягнення прибуткових компонентів (договірних процентів у заявленому Позивачем обсязі за тривалий період) потребує бездоганної доказової бази щодо інформування, редакцій умов, акцепту та дотримання спеціальних процедур у разі прострочення.

5) Розрахунок процентів: межі перевірюваності та спеціальні гарантії.

Позивач заявив 26 604,00 грн. процентів. Однак суд констатує, що не подано належних технічних доказів того, що саме та модель ставок і періодів, на яку посилається Позивач, була доведена до відома Відповідача до акцепту в підтверджуваний спосіб;відсутні належні докази післядоговірного інформування та, за потреби, дотримання ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» (письмова вимога, строк на усунення порушення та доказ вручення), якщо проценти нараховувались як наслідок прострочення або дострокової вимоги; подані розрахунки мають характер внутрішнього обліку кредитора і не містять повного контрольованого поелементного розкладу нарахувань за ставками, періодами та правовими підставами так, щоб суд міг перевірити кожний компонент як законний, передбачуваний і доведений.

За таких умов суд доходить висновку, що заявлений до стягнення обсяг процентів (26 604,00 грн.) належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджений.

6) Підсумок оцінки доказів.
Отже, суд вважає доведеним обов`язок Відповідача повернути фактично отримані 12 000,00 грн. Водночас заявлені до стягнення проценти в сумі 26 604,00 грн. у цьому провадженні не підлягають стягненню через недоведеність належного інформування та акцепту саме заявленої моделі нарахувань та відсутність повної контрольованої доказової бази щодо підстав і періодів таких нарахувань.

7). Правонаступництво (факторинг) та межі його доказового значення. 

Суд перевірив подані документи про відступлення права вимоги. Надані договори факторингу, реєстри (витяги) та акт приймання-передачі реєстру боржників підтверджують, що Позивач заявляє вимогу як особа, яка набула право вимоги за портфелем заборгованостей, і що в реєстрі до договору факторингу № 05/07/24 від 05.07.2024 прямо ідентифіковано боржника, кредитний договір № 186977543 від 17.02.2021 та структуру заявленої заборгованості

Разом із тим суд виходить з того, що сам по собі факторинг (правонаступництво) не замінює обов`язку довести належними й допустимими доказами: (1) належне індивідуальне інформування споживача до укладення договору, (2) належний акцепт індивідуальних умов саме цим споживачем у дистанційній моделі, (3) фактичну видачу коштів (кожне кредитне зарахування), (4) прозорий поелементний розрахунок кожного складника боргу. Тому документи про відступлення права вимоги оцінюються судом як підтвердження заявленого правонаступництва, але не як універсальний доказ дотримання кредитодавцем імперативних вимог споживчого кредитування та не як заміна доказів фактичних подій за договором.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Ці самі підходи та вимоги до доведеності поширюються і на наступних кредиторів, які набули право вимоги за цесією або факторингом, оскільки разом із правом вимоги вони приймають на себе обов`язок підтвердити його обсяг і підстави та несуть ризик відсутності або неповноти документів і первинних даних щодо дотримання правил споживчого кредитування.

Позов підлягає частковому задоволенню: стягненню підлягає 12 000,00 грн. основного боргу.
У решті вимог 26 604,00 грн. процентів – слід відмовити.
У зв`язку з частковим задоволенням позову витрати на професійну правничу допомогу у фіксованій сумі 6 000,00 грн. не підлягають стягненню з Відповідача: Позивач як професійний кредитор обирає модель супроводу типових спорів як елемент власної господарської діяльності та не може перекладати системні витрати організації стягнення на споживача без доведення їх необхідності та співмірності конкретній справі.

Окремо суд враховує, що відповідно до Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови здійснення ними діяльності із надання фінансових послуг затвердженого постановою Правління НБУ № 199 від 29.12.2023, професійний кредитор зобов`язаний мати належно організовану систему управління кредитним ризиком, у тому числі відповідний штатний персонал, внутрішні політики та процедури, які забезпечують належний облік, класифікацію та моніторинг прострочених вимог. Передаючи права вимоги за договором факторингу, первісний кредитор передає фактору пакет документів, у яких, зокрема, відображається статус кожної вимоги (у тому числі простроченої, сумнівної, безнадійної), а отже новий кредитор свідомо набуває портфель підвищеного ризику й приймає на себе ризик його неповернення, який враховується у ціні відступлення та не може бути перекладений на споживача шляхом додаткових «компенсацій» або нав`язування суду стягнення надмірних витрат. За таких умов залучення новим кредитором сторонніх юристів є виключно його бізнес-рішенням, а спроба перекласти системні витрати на організацію власної діяльності (зокрема у формі фіксованих «пакетних» гонорарів за кожною справою) на одного споживача суперечить принципам добросовісності й може розцінюватися як нечесна (оманлива) підприємницька практика; у будь-якому разі ризик неповернення проблемної заборгованості та ризик обраної моделі її стягнення несе сам професійний кредитор, а не споживач.
Відмова у частині вимог з підстав недоведеності заявленого обсягу нарахувань не позбавляє Позивача права на інше звернення до суду з іншими/новими вимогами, що ґрунтуються на належно оформлених правовідносинах або за інший період/інший предмет чи підставу, за умови дотримання закону та без порушення правил про остаточність судового рішення.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір розподіляється пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову: 38 604,00 грн. Задоволено: 12 000,00 грн. Отже, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам – 753,00 грн; решта судового збору залишається за Позивачем.
Витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн. з Відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 15, 16, 509, 627, 1054 ЦК України, статтями 2, 8–11, 13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 12, 13, 76–81, 89, 133, 137, 141, 259, 263–265, 274, 279 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:
Позов ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (ЄДРПОУ: 43541163) заборгованість за договором споживчого кредиту в частині «тіла кредиту» у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп.
У стягненні процентів у розмірі 26 604 (двадцять шість тисяч шістсот чотири) грн..00 коп. — відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» судовий збір у розмірі 753 (сімсот п`ятдесят три) грн. 00 коп.
У стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн — відмовити.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст.ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи
Позивач:
ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЮНІТ КАПІТАЛ" ел. Місцезнаходження: місто Київ, ВУЛИЦЯ РОГНІДИНСЬКА,, будинок 4, ЛІТЕРА А, офіс 10, ЄДРПОУ 43541163
Відповідач:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя : І.Е.Бондаренко