Справа № 527/3477/25 
провадження 2/527/201/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2026 року м. Глобине
Глобинський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого – судді Павлійчук А.В.,
за участі секретарів судового засідання – Козинко Ю.С.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – Голушко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Глобинського районного суду Полтавської області цивільну справу № 527/3477/25 за позовом представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, за участю третьої особи: державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Ющенко Вікторії Миколаївни про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом,
В С Т А Н О В И В:
27 листопада 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 (далі – Позивач) ОСОБА_3 , який на момент смерті був зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1 . Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть видане Святилівською сільською радою від 03.06.1995 року, серія НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу спадкового майна поряд з іншим майном входить право на земельну частку (пай), розташованої в межах Святилівського старостинського округу Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області. Як вбачається з архівної довідки від 25.03.2025 року № 0111/401 видана Комунальною установою «Трудовий архів» Глобинської міської ради ОСОБА_3 працював у колгоспі імені Суворова с. Святилівка з січня 1970 року по грудень 1991 року, з якого вийшов на пенсію. Під час розпаювання батько позивача – ОСОБА_3 був пенсіонером і залишався членом колгоспу ім.Суворова с.Святилівка Глобинського району Полтавської області та мав право на земельну частку (пай). Однак, сертифіката на право власності на земельну частку (пай) не одержував, помилково не був включений до списку доданого до державного акту на право колективної власності. При реформуванні аграрного сектору ОСОБА_3 віднесений до пенсіонерів КСП «Дніпро». Правонаступником колгоспу ім. Суворова є агрофірма “Росток”. Відповідно до протоколу №3 загальних зборів членів агрофірми «Росток» від 02.11.1995 року прийнято рішення про відокремлення територіально бригаду №3 с. Липове в окреме господарство, працюючих і пенсіонерів членів агрофірми Росток», що проживають на території с. Липове, в зв`язку з реорганізацією господарства рахувати членами новоствореного господарства. Згідно протоколу загальних зборів працівників КСП «Дніпро» №2 від 26.11.1995 року прийнято вважати КСП «Дніпро» приватно – пайовим сільськогосподарським підприємством «Дніпро». Розпорядженням голови Глобинської РДА №98 від 07.12.1995 року зареєстроване приватно – пайове сільськогосподарське підприємство «Дніпро» та його Статут, с.Липове. ППСП «Дніпро» отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ-25, в додатку №1 до якого батько позивача - ОСОБА_3 з невідомих причин не внесений в список та, відповідно, не значиться як член колективного підприємства. Розпорядженням голови Глобинської РДА від 07.03.2000 року №133 зареєстровано ПАФ «Липове», яка є правонаступником ППСП «Дніпро». Відповідно до постанови Господарського суду Полтавської області від 01.11.2007 року ПАФ «Липове» визнано банкрутом відкрита ліквідаційна процедура, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Васіна Є.Є, який і є представником підприємства. Також, Рішенням Глобинського районного суду по справі №527/3034/23 від 06.02.2025 року встановлено зокрема наступні обставини. Членом колгоспу ім. Суворова с. Святилівка Глобинського району Полтавської області був батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 з 01.01.1970 року по грудень 1991 року, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач є спадкоємцем першої черги спадкування. Святилівською сільською радою Глобинського району Полтавської області було передано КСП «Дніпро» у колективну власність земельну ділянку площею 8030 га для ведення сільськогосподарського виробництва державний акт серія ПЛ-25 на право колективної власності на землю з планом зовнішніх меж земель, з метою подальшого їх паювання між членами колективного сільськогосподарського підприємства. Прізвище позивача, як і прізвище його батька відсутнє у списку працівників колгоспників, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю. На їх ім`я сертифікат на право на земельну ділянку не виготовлявся і не видавався. Таким чином позивач під час розпаювання працював та був членом колгоспу ім. Суворова с. Святилівка Глобинського району Полтавської області, мав право на земельну частку (пай), але у список членів КСГП, що мають право на земельну частку (пай) помилково включений не був, як і не був включений його батько. Оскільки є юридично не обізнаною особою, про своє порушене право дізнався лише у вересні 2021 році, оскільки вважав, що він та його батько включені до списку та мають право на отримання земельних часток (паїв). Також судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 . ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Святилівською сільською радою Глобинського району Полтавської області 03.06.1995 року, актовий запис №34. Згідно архівної довідки від 23.03.2018 року №01-11/207 ОСОБА_3 працював у колгоспі Суворова с. Святилівка з 01.01.1970 року по грудень 1991 року. Також судом зазначено, що правовідносини по спадкуванню майна після ОСОБА_3 виникли на час дії Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. Проте, враховуючи те, що позивач не надав підтверджуючих доказів, що здійснював дії по фактичному отриманню спадщини після свого померлого батька в задоволенні цієї позовної вимоги відмовлено. Отже рішенням суду, яке набрало законної сили встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) та помилково не був включений до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства. Проте в задоволенні позовних вимог в частині визнання права на земельну частку (пай) як за спадкоємцем – відмовлено, оскільки суд виходив з того, що позивач не надав підтверджуючих доказів, що здійснював дії по фактичному отриманню спадщини після свого померлого батька. 09.09.2025 року Позивачем отримано Витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи № 74565975. Державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Ющенко Вікторією Миколаївною заведено спадкову справу № 54/2025 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , заяву про прийняття спадщини подав Позивач – ОСОБА_1 , який є спадкоємцем за законом. Нотаріусом визначено коло спадкоємців. Однак, позивач, як особа, що бажає успадкувати за законом майно та майнові права померлого, не може звернутися до державного нотаріуса Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Ющенко Вікторії Миколаївни із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 на земельну частку (пай), оскільки у спадкоємця, ОСОБА_1 , відсутні відповідні документи на спадкове майно, що підтверджує право на земельну частку (пай), розташованої в межах Святилівського старостинського округу Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області. Враховуючи вище викладене, позивач просить задовольнити позовну заяву визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька - ОСОБА_3 , як за колишнім членом КСП «Дніпро», право на земельну частку (пай), орієнтовним розміром 5 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу в межах Святилівського Старостинського округу Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області.
Відповідач Градизька Селищна рада Кременчуцького району Полтавської області направила клопотання про закриття провадження у справі оскільки ОСОБА_5 вже звертався до Глобинсьського районного суду Полтавської області з подібним позовом про визнання права власності на земельну частку (пай), 06.02.2025 було прийнято рішення, яким в задоволенні позовної вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлого батька – ОСОБА_3 як колишнім членом КСП «Дніпро» прово на земельну частку (пай) – було відмовлено. В цій частині рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06.02.2025 не оскаржувалось і набрало законної сили.
Враховуючи, що Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 06.02.2025 року стосувалось визнання права власності на земельну часту ( пай) за ОСОБА_1 , оскільки його помилково не включили до списку, а наразі позов про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом – в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі – було відмовлено, враховуючі різний предмет позовів.
Відповідач Градизька Селищна рада Кременчуцького району Полтавської області направила відзив на позовну заяву від 18.12.2025 відповідно до якого відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку їх необґрунтованістю, оскільки відстнє підтвердження, що померлий ОСОБА_3 дійсно був членом колгоспу ім. Суворова в с. Світилівка, також не встановлено коло спадкоємців після померлого..
19.01.2026 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представник позивача - відповідно до якої позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі.
Також 19.01.2026 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої просять визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька – ОСОБА_3 , як за колишнім членом КСП «Дніпро», право на земельну частку (пай), орієнтовним розміром 5 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу в межах Святилівського Старостинського округу Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та всі обставини викладені в ньому та просили його задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судових засіданнях позов не визнала з причин вказаних у відзиві на позов, у його задоволенні просила відмовити в повному обсязі.
Третя сторона в судове засідання не з`явилась, направила заяву про розгляд справи без їх участі, рішення винеси на розсуд суду.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, прийшов до такого висновку.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 06.02.2025 року, яке було залишено в силі Постановою Полтавського апеляційного суду від 25.08.2025 року встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого Святилівською сільською радою Глобинського району Полтавської області 03.06.1995 року, актовий запис №34. 
Згідно архівної довідки від 23.03.2018 року № 01-11/207 ОСОБА_3 працював у колгоспі Суворова с. Світилівка з 01.01.1970 року по грудень 1991 року.
У відповідності до положень ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до архівної довідки від 25.03.2025 року № 0111/401 видана Комунальною установою «Трудовий архів» Глобинської міської ради ОСОБА_3 працював у колгоспі імені Суворова с. Святилівка з січня 1970 року по грудень 1991 року, з якого вийшов на пенсію. 
Згідно із законодавством, членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката (Указ Президента України від 10 листопада 1994 р. N 666/94 (666/94) "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва"). 
Під час розпаювання батько позивача – ОСОБА_3 був пенсіонером і залишався членом колгоспу ім. Суворова с. Святилівка Глобинського району Полтавської області та мав право на земельну частку (пай). Однак, сертифіката на право власності на земельну частку (пай) не одержував, помилково не був включений до списку доданого до державного акту на право колективної власності.
Згідно з ч.1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч.ч.1, 2 ст. 126 ЗК).
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ №720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до п. 2 Указу №720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.
Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.
Частина 2 ст. 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.
Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.
Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу є рівними.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Згідно п. 17 Розділу X Прикінцевих положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акту на право власності на землю.
Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тому позивач позбавлений можливості отримати дублікат сертифікату на земельну частку ( пай).
Згідно п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»  право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в 
тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються 
членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу є рівними. 
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. 
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 “Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям” має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Згідно п. 17 Розділу X Прикінцевих положень Земельного кодексу України 17. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.  Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. 
Правовідносини по спадкуванню майна після ОСОБА_3 виникли на час дії Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Згідно ч.1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до копії спадкової справи № 54/2025 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини звернувся син ОСОБА_1 , який фактично прийняв спадщину після померлого, Інші спадкоємці, які б мали право на спадщину після померлого, а саме ОСОБА_4 – ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Отже, Позивач, як спадкоємиць першої черги має право на отримання спадщини.
Однак оскільки позивачем не доведено звідки він взяв орінтований розмір 5 умовних кадастрових гектарів, і враховуючи розмір визначений Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 06.02.2025 року , а саме 2,5 умовних кадастрових гектар, то позов підлягає до задоволення частково.
Керуючись ст.ст.1-18, 76-81, 141,524, 529, 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, ст.ст. 13,76, 81, 82, 258, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , рнокпп: НОМЕР_3 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 батька – ОСОБА_3 , як за колишнім членом КСП «Дніпро», право на земельну частку (пай), орієнтовним розміром 2,5 умовних кадастрових гектарів, за рахунок земель запасу в межах Святилівського Старостинського округу Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 30.06.2026 року.

Суддя   А. В. Павлійчук