ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року		Справа № 380/25681/24 пров. № А/857/33001/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гінди О.М., Заверухи О.Б., 
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року (суддя Потабенко В.А., м. Львів, повний текст складено 03 липня 2025 року), -
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі – Головне управління) в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.09.2024 №№37877/13-01-24-08, 37839/13-01-24-08, 37837/13-01-24-08, 37850/13-01-24-08 (далі – ППР №№ 877, 839, 837, 850, ППР відповідно).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
В апеляційній скарзі вказує, що відповідач у ході судового розгляду не спростував факт відсутності об`єктивних доказів, які б свідчили про те, що обороти по карткових рахунках є саме доходом який є базою для оподаткування. Суд першої інстанції безпідставно ототожнив обсяг прибуткових операцій (кредитовий оборот) з доходом за власним розсудом.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
У зв`язку із звільненням з посади судді ОСОБА_2 , (головуючий суддя у цій справі), згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2026, справа №380/25681/24 передана на розгляд головуючого судді Качмара В.Я.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час перевірки податковим органом правильно встановлено, що у період з 01.01.2023 по 31.12.2023 по платнику податків ОСОБА_1 доходи у сумі 2464937 грн, що надійшли на його банківські рахунки, не задекларовані. 
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з не правильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань.
Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що відповідно до листа Державної податкової служби України (далі – ДПС) від 26.03.2024 №8651/7/99-00-24-01-02-07 надано інформацію Національного банку України лист від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ щодо зазначених обсягів переказів між рахунками фізичних осіб із використанням реквізитів ЕПЗ (р2р – платежів) у 2023 році, з якого встановлено, що за період з 01.01.2023 по 31.12.2023 позивач згідно наданої інформації отримав дохід у вигляді – інші доходи, крім зазначених у статті 165 Податкового кодексу України (далі – ПК) в розмірі 2464937 грн.
16.01.2024 Головним управлінням було сформовано лист «Про обов`язок подання річної декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік» від 16.01.2024 № 942/6/13-01-24-08, яким висловлено прохання до ОСОБА_1 надати та документальне підтвердження щодо отриманого доходу в 2023 році у вигляді переказу між рахунками фізичних осіб з використанням реквізитів ЕПЗ.
28.03.2024 відповідачем повторно сформовано лист «Про обов`язок подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік» від 28.03.2024 №9459/6/13- 01-24-11, яким повідомлено ОСОБА_1 про зобов`язання подати податкову декларацію за 2023 рік та сплатити податкові зобов`язання, на основі інформації, наданої Національним банком України про перекази між рахунками фізичних осіб з використанням реквізитів ЕПЗ (p2p-платежі) на суму 2576019 грн.
29.04.2024 ОСОБА_1 надано відповідь на лист від 16.01.2024 № 942/6/13-01-23-08 якою повідомлено про відсутність доходу, який підлягає декларуванню.
13.06.2024 Головним управлінням прийнято наказ «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 » № 3185-ПП.
14.06.2024 відповідачем було сформовано повідомлення № 486/13-01-24-08-08 про проведення перевірки.
У період з 29.07.2024 по 02.08.2024 Головним управлінням проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства, достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податків, зборів і платежів платника податків-фізичної особи ОСОБА_1 , з 01.01.2023 по 31.12.2023 за результатами якої складено акт від 05.08.2024 №33002/13-01-24-08-03/3595303937 (далі – Акт).
Актом зафіксовано порушення позивачем вимог:
підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту «в» пункту 176.1 статті 176, пункту 179.1 статті 179 ПК в частині неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік;
пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164, підпункту 164.2.20, пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 ПК, в результаті чого донараховано податок на доходи фізичних осіб (далі – ПДФО) за 2023 рік на загальну суму 443688,66 грн;
пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164, підпункту 164.2.20 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, підпунктів 1.2, 1.3, 1.5, 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК, в результаті чого донараховано військовий збір за 2023 рік на загальну суму 36974,03 грн;
пунктів 44.1, 44.3, 44.6 статті 44 ПК, в частині ненадання платником податків контролюючому органу оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю.
14.08.2024 ОСОБА_1 було подано заперечення на Акт та скеровано такі на адресу відповідача.
02.09.2024 Головним управлінням прийнято ППР:
№877 на суму 554610,82 грн (податок на доходи фізичних осіб, з яких 443688,66 грн донарахований податок, 110922,16 грн штрафна санкція);
№839 на 46217,54 грн (військовий збір, з якого 36974,03 грн донарахований збір, 9243,51 грн штрафна санкція);
№837 на суму 1020 грн (адміністративний штраф за неподання документів контролюючому органу);
№850 на суму 340 грн (штрафна санкція по ПДФО).
06.09.2024 Головним управлінням сформовано лист № 26438/6/13-01-24-08 «Про надання відповіді на заперечення», яким повідомлено, що ОСОБА_1 пропущено строки подання заперечення на акт документальної позапланової невиїзної перевірки.
20.09.2024 позивачем подано скаргу на вищезгадані ППР до ДПС.
22.11.2024 ДПС прийнято рішення про результати розгляду скарги про залишення ППР без змін, а скарги - без задоволення.
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.
Як встановлено підпунктом 47.1.2 пункту 47.1 статті 47 ПК фізичні особи - платники податків та їх законні чи уповноважені представники у випадках, передбачених законом несуть відповідальність за складання податкової звітності.
Підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 ПК передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Згідно із пунктом 164.1 статті 164 ПК загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
У відповідності до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
Згідно п.п.164.2.20 п.164.2 ст.164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: інші доходи, крім зазначених у статті 165 цього Кодексу.
За правилами пункту 167.1 статті 167 ПК що ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
Пунктом 179.1 статті 179 ПК передбачено, що платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до п.120.1 ст.120 ПК неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до п. 49.2 ст. 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, платежі, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі органи, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 340 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
Фізична особа зобов`язана самостійно до 1 серпня року, що настає за звітним, сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену в поданій нею податковій декларації. Сума податкових зобов`язань, донарахована контролюючим органом, сплачується до відповідного бюджету у строки, встановлені цим Кодексом. (п.179.7 ст.179 ПК України)
Доходи, визначені статтею 163 ПК, є об`єктом оподаткування військовим збором (підпункт 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.
Ставка військового збору у спірний період становила 1,5 відсотка об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК (підпункт 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК).
Відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у пп.165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 п.165.1 ст.165 Кодексу.
Згідно із пунктом 59.1 статті 59 ПК у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Як слідує з матеріалів справи, у період, що підлягав перевірці, позивач на податковому обліку у Головному управлінні як фізична особа-підприємець або самозайнята особа не перебував та не мав статусу суб`єкта господарювання.
Відповідно до пункту 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі Закон №2346-ІІІ) переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.
Пунктом 1.30 статті 1 цього Закону встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Також пунктом 3.1. глави 3 «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 (далі Інструкція №22), встановлено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків. Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов`язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування банку платника; найменування/прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.
Пунктами 33.2 статті 33 Закону № 2346-ІІІ та 3.8 Інструкції №22 передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у документі на переказ, у тому числі за дані, зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу», суті операції, щодо якої здійснюється переказ.
Згідно із пунктами 1.7, 1.8 Інструкції № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.
Платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі (пункт 2.29 Інструкції № 22).
Право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж. У випадку ж, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону №2346-ІІІ).
Відтак, з моменту списання платежу з рахунку внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. Питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті «Призначення платежу» виконаного платіжного доручення, вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку.
Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 року №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу", яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.
Визначальним у змісті наведених законодавчих норм, якими регулюються правильність заповнення платіжного доручення, є те, що вони регулюють правовідносини між банком та платником, у той час економічний зміст тієї чи іншої господарської операції визначається платниками податків самостійно та на власний розсуд, а не контролюючим органом.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №809/34/17 та від 01.07.2020 у справі №824/74/19-а.
При цьому єдиним джерелом інформації про те, що гроші на електронному платіжному засобі є доходом міститься лише в згаданому вище Листі Національного банку України, на які покликається відповідач.
Разом із тим, апеляційний суд наголошує на тому, у відповідача відсутня інформація про перерахування від конкретних фізичних осіб коштів позивачу, оскільки жодної фізичної особи не зазначено. Відсутня жодна конкретика про транзакції, про їх призначення, зміст та обсяг.
При цьому банківські виписки про рух коштів на рахунках позивача, на які покликається відповідач, не є первинним документом, який складається в момент отримання доходу.
Зазначена контролюючим органом в Акті перевірки інформація не містить жодної конкретики, не містить причинного зв`язку між коштами на платіжних картках позивача та описаної діяльності, що унеможливлює ідентифікувати перекази, як доходи у розумінні ПК, що підлягають декларуванню та в подальшому оподаткуванню ПДФО і військовим збором.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на «Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків», затверджений наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 № 727, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за №1300/27745 (далі - Порядок №727).
Згідно з підпунктом 1 розділу ІІ вказаного Порядку результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки документальної перевірки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт документальної перевірки, а в разі відсутності порушень - довідка документальної перевірки.
Пунктами 3-5 зазначеного розділу Порядку №727 передбачено, що акт документальної перевірки має містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного законодавства, законодавства з єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. У ньому викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджує наявність зазначених фактів. Обов`язково наводиться в акті документальної перевірки інформація щодо фактів та обставин, які підтверджують та доводять наявність вини платника податків (з детальним їх описом; дослідженням, яке доводить, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, встановлених Податковим кодексом, проте не вжив достатніх заходів для їх дотримання; документами та інформацією, яка підтверджує наявність вини платника податків), а також інформація щодо пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності платника податків.
При цьому суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що незважаючи на те, що акт податкової перевірки не є самостійним предметом судового оскарження, він є одним із доказів в адміністративній справі про визнання протиправним рішення контролюючого органу, прийнятого за наслідками проведеної перевірки. Текст акта перевірки повинен деталізовано відображати зміст та суть встановлених контролюючим органом порушень та відповідати встановленим висновкам про вчинене платником податків порушення. Описова частина акта перевірки повинна бути сформульована таким чином, щоб платник податків міг зрозуміти в чому, на думку податкового органу, полягає склад вчиненого правопорушення та, заперечуючи проти встановлених у висновках акта перевірки порушень, на підставі яких прийнято податкове повідомлення-рішення, мав змогу подати заперечення проти акта перевірки чи звернутися до суду з позовом про оскарження прийнятих за наслідками такої перевірки рішень контролюючого органу.
Про обов`язок деталізувати зміст виявлених порушень та необхідність відповідності такого опису вказаним висновкам про вчинене в акті перевірки акцентує увагу в численних рішеннях і Верховний Суд, зокрема в постанові від 26 червня 2023 року у справі №815/6819/14.
Відтак, резюмуючи, апеляційний суд наголошує, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення, серед іншого, необхідно:
чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;
зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;
у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення.
Таким чином, детальне відображення в акті змісту виявлених порушень є обов`язковою умовою вчинення податковим органом подальших дій щодо притягнення платника до податкової відповідальності, застосування механізмів примусового стягнення податку, а також слугує гарантією дотримання прав платника; факти податкових порушень, не зафіксовані в акті перевірки, не можуть слугувати підставою для притягнення платника до відповідальності.
У спірних правовідносинах контролюючий орган обмежився виключно інформацією про надходження коштів на рахунки без будь-якої перевірки цих фактів та дійшов передчасного висновку, що всі кошти, які надійшли позивачу на карткові банківські рахунки, є його доходом.
З урахуванням наведеного, на переконання апеляційного суду, у ході судового розгляду не було встановлено обов`язку ОСОБА_1 декларувати суми, визначені контролюючим органом за наслідками проведеної перевірки, а відтак сплачувати з таких сум, як отриманого доходу, ПДФО та військовий збір.
За таких обставин позивач не може вважатися платником податків у контексті спірних правовідносин з урахування відсутності його реєстрації як фізичною особою-підприємцем, так і самозайнятою особою, а отже притягуватися контролюючим органом до відповідальності за неподання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2023 рік, несплати податків та ненадання контролюючому органу первинних документів.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що з огляду на встановлені фактичні обставини та наведені правові норми у Головного управління були відсутні належні підстави прийняття оспорюваних ППР, а відтак такі слід визнати протиправними і скасувати.
Приписами частини першої статті 317 КАС встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкової відмови у задоволенні позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та позов скаржника задовольнити повністю з відповідним розподілом судових витрат.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.09.2024 №№37839/13-01-24-08, 37844/13-01-24-08, 37837/13-01-24-08, 37850/13-01-24-08 відповідно.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (ЄДРПОУ: 43968090) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 15055 гривень.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	О. Б. Заверуха