Єдиний унікальний номер 205/17915/25
Номер провадження2/205/465/26

Справа № 205/17915/25
Провадження № 2/205/465/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого – судді Федотової В.М.,
при секретарі – Волошенко Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року представник позивача – адвокат Журавльов С.Г. звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування позову зазначив, що 17.11.2021 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № TDB.2021.0015.32745 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, шляхом підписання відповідної заяви про приєднання до вказаного договору. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу встановлено ліміт у межах максимального ліміту кредитної лінії, в сумі та на умовах, визначених кредитним договором.
03.09.2024 року між АТ «Мегабанк» та ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № GL1N426240, відповідно до якого АТ «Мегабанк» відступило на користь ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року.
27.12.2024 року між ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК «Єврокредит» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 1/12, відповідно до якого ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» відступило на користь ТОВ «ФК «Єврокредит» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року.
Первісний кредитор свої зобов`язання за вказаним договором виконав в повному обсязі. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 03.09.2024 року складає 29 139,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена) – 9 888,61 грн., заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) – 19 250,66 грн. ТОВ «ФК «Єврокредит» жодних додаткових нарахувань не проводило, умов кредитного договору в односторонньому порядку не змінювало.
Враховуючи викладене, представник позивача просив суд стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості, а також витрати з оплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 11 200 грн.
Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 09.12.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.
26.12.2025 року представник відповідача – адвокат Сікорська І.С. направила до суду відзив на позовну заяву у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що матеріали справи не містять доказів переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача, зокрема, відсутні договори факторингу із усіма сторінками, реєстр боржників, акти приймання-передачі та докази оплати за договорами факторингу. Наявні в матеріалах справи витяги з реєстрів боржників не містять підпису посадової особи і відтиску печатки первісних кредиторів, а підписані лише позивачем, а тому не є належними доказами у справі, оскільки їх зміст може бути змінено в односторонньому порядку та викладено в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. Також зазначила, що у матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, зокрема, копії меморіальних ордерів, заяв на видачу готівки, платіжних доручень на підтвердження перерахування на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів. Надані позивачем виписки не є належними та допустимими доказами, оскільки не містять інформації про видачу кредитних коштів чи використання кредитного ліміту, не є деталізованими, не містять інформації про суми оплат та їх зарахування кредитором. На підтвердження наявності у відповідача заборгованості до позовної заяви було надано розрахунки заборгованості, які містять лише загальну вартість несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми щомісячного платежу, суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків. Звертає увагу суду, що відсотки за користування кредитними коштами нараховані поза межами строку кредитування, а тому не підлягають стягненню. На думку представника, навіть за умови наявності підстав для задоволення позову, відсотки мають бути зменшені, оскільки вони в півтора рази перевищують розмір заборгованості за тілом кредиту. Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначила, що такі витрати не є співмірними зі складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову. Категорія справи про стягнення заборгованості за кредитним спором є нескладною та типовою. Позовна заява є типовою (шаблонною), складні розрахунки відсутні, а тому підстави для стягнення із відповідача витрат на правову допомогу в сумі 11 200 грн. відсутні. Розгляд справи просила проводити за відсутності сторони відповідача.
08.01.2026 року до суду від представника позивача – адвоката Журавльова С.Г. надійшла відповідь на відзив у якій він зазначив, що 17.11.2021 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 було укладено договір № TDB.2021.0015.32745 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, який складається із публічної частини договору, яким є договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank з додатками, розміщений у місці інформування клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК»: www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com та індивідуальної частини, якою є вказана Заява - Договір. Між банком і відповідачем укладений договір про надання послуг з кредитування рахунку шляхом встановлення кредитного ліміту. Відповідач ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що з умовами договору (з урахуванням правил, які розміщені на офіційному сайті банку www.todobank.com та/або www.megabank.ua, та/або у відділеннях банку, тарифів, тощо), ознайомлений і згодний (п. 4.8. кредитного договору). Таким чином, в індивідуальній частині кредитного договору, відповідач власним підписом підтвердив ознайомлення і згоду з умовами кредитування, з Договором комплексного банківського обслуговування, з Тарифами. Твердження представника відповідача про необхідність підписання документів у передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» порядку є не релевантним даній справі, оскільки всі документи укладались і підписувались відповідачем виключно у письмовій формі. Розмір кредитного ліміту та ставки процентів за користування кредитом були погоджені сторонами у п. 4 розділу «Запевнення та умови» індивідуальної частини кредитного договору, а тому твердження представника відповідача про не погодження суми кредиту та відсутність в договорі умов про необхідність сплати процентів за користування кредитом є абсолютно безпідставними та абсурдними. Окрім того, відповідно до умов вказаного кредитного договору (п. 2 розділу «Запевнення та умови») банк відкрив відповідачу поточний рахунок № НОМЕР_1 (у гривні), що обслуговується за дебетово-кредитною схемою та встановив ліміт кредитування рахунку в розмірі до 200 000 грн. В день укладення кредитного договору відповідачем отримана кредитна картка № 4653694300197219, про що зазначено у заключній частині кредитного договору і про що свідчить власноручний підпис відповідача. Також зазначив, що до позовної заяви додані виписки по рахунку НОМЕР_2 , сформовані у програмному комплексі АТ «МЕГАБАНК» до 02.12.2022 року та сформовані у програмному комплексі Національного банку України (Єдина інформаційно-облікова система НБУ) починаючи з 03.12.2022 року. У вказаних виписках відображені всі операції з отримання відповідачем кредитних коштів, внесення відповідачем коштів на погашення, розподіл банком отриманих коштів, нарахування процентів за користування кредитом. Із вказаних виписок також вбачається, що відповідач активно використовував отриману картку, у тому числі здійснював операції з отримання та погашення кредиту. Доказів, які б спростовували правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, або власного розрахунку, відповідачем не надано. Також звертає увагу, що на підтвердження переходу прав вимоги до ОСОБА_1 щодо стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором стороною позивача були надані належні та допустимі докази, зокрема: протокол аукціону, договори про відступлення прав вимоги, витяги з реєстрів договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників/дебіторів за такими договорами, платіжні інструкції, та додатково свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, витяги із Державного реєстру фінансових установ про видачу ліцензії для здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази переходу права вимоги до позивача за вказаним кредитним договором. Окремо представник позивача зазначив, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, яка була понесена позивачем у вказаній справі, відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій зі сторони позивача. Відповідач, заперечуючи проти заявлених витрат на оплату правничої допомоги, не довів неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Згідно із приписами чинного законодавства та висновками Верховного Суду, недостатньо просто заявити про неспівмірність витрат на правову допомогу, що понесені іншою стороною, оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи викладене, представник позивача просить розгляд справи проводити за її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник позивача – адвокат Журавльов С.Г. у судове засідання не з`явився, у відповіді на відзив просив розгляд справи проводити за його відсутності.
Представник відповідача – адвокат Сікорська І.С. у судове засідання не з`явилася, у відзиві на позов просила розгляд справи проводити за її відсутності.
Судом враховано правовий висновок, викладений у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 року № 752/8103/13-ц (61-6892св23), відповідно до якого якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином суд, враховуючи ту обставину, що сторонам по справі були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи, зважаючи на належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи та наявність відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив, порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення по справі на підставі наявних матеріалів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 17.11.2021 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 було підписано Заяву-Договір № TDB.2021.0015.32745 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank (далі – Кредитний договір), яка складається із публічної частини договору, яким є договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank з додатками, розміщений у місці інформування клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК» www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com та індивідуальної частини, якою є вказана Заява - Договір (а.с. 55-58). У вказаному кредитному договорі містяться податковий номер відповідача ОСОБА_1 , його паспортні дані, адреса реєстрації, електронна адреса та номер мобільного телефону.
Вказаний договір є договором приєднання до правил обслуговування клієнтів за платіжними картками todobank у АТ «Мегабанк». Сторони погодили і клієнт своїм підписом підтвердив, що з умовами договору, з урахуванням правил, які розміщені на сайті банку, істотними умовами договору, ознайомлений і згоден.
Згідно із п. 2 розділу «Запевнення та умови» вказаного кредитного договору, банк відкрив відповідачу поточний рахунок № НОМЕР_1 (у гривні), що обслуговується за дебетово-кредитною схемою (а.с. 56).
Відповідно до п. 3 розділу «Запевнення та умови» вказаного кредитного договору картка використовується клієнтом для отримання/внесення готівкових коштів, оплати товарів і послуг, а також з метою здійснення інших операцій, передбачених умовами договору та/або чинним законодавством України і не пов`язаних із здійснення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності (а.с. 56).
На поточний рахунок у гривні банк надав клієнту кредит, встановивши доступний ліміт кредитної лінії у межах максимального ліміту кредитної лінії, що встановлений у п. 4. розділу «Запевнення та умови» кредитного договору.
Пунктом 4 розділу «Запевнення та умови» кредитного договору визначено, що банк може надавати клієнту кредит шляхом сплати з карткового рахунку платежів клієнта, здійснення його розрахункових операцій та видачі йому готівки на суму, що перевищує залишок на цьому рахунку, але в межах доступного ліміту кредитної лінії, а саме: сума максимального ліміту кредитної лінії становить 200 000 грн.; строк кредиту 12 міс; орієнтовна загальна вартість 273 293 грн.; базова процентна ставка складає 56%, у пільговий період 0,0001%; пільговий період складає 62 дні; обов`язковий мінімальний платіж (ОМП) від використаного доступного ліміту становить 5,0%; строк оплати ОМП є передостанній робочий день місяця, в який здійснюється розрахунок/нарахування обов`язкових платежів клієнта за відповідний звітний період (а.с. 56).
17.11.2021 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, що є додатком № 9 до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank (а.с. 48-50).
Заява-договір № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank та паспорт споживчого кредиту підписані відповідачем ОСОБА_1 власноручно.
В день укладення кредитного договору відповідачем отримана кредитна картка, про що зазначено у заключній частині кредитного договору і про що свідчить власноручний підпис відповідача.
Матеріалами справи підтверджено, що 03.09.2024 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024 року, між АТ «Мегабанк» та ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» був укладений Договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого АТ «Мегабанк» відступило ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» права вимоги за договором, укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 19-20).
Пунктом 2 Договору № GL1N426240 передбачено, що після набуття новим кредитором прав вимоги, новий кредитор має право на власний розсуд відступати (продавати, здійснювати наступне відступлення) такі права вимоги повністю або в частині третім особам в порядку, встановленому чинним законодавством України.
Відповідно до копії витягу з Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги № GL1N426240 від 03.09.2024 року, ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» набуло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року у розмірі 29 139,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена) – 9 888,61 грн., заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) – 19 250,66 грн. (а.с. 67).
Матеріали справи містять також докази оплати за договором про відступлення прав вимоги № GL1N426240 від 03.09.2024 року (а.с. 21).
27.12.2024 року між ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК Єврокредит» укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1/12, за умовами якого ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» передало ТОВ «ФК Єврокредит» права вимоги за договором, укладеним із ОСОБА_1 (а.с. 18-20).
Відповідно до копії витягу з Додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги № 1/12 від 27.12.2024 року, ТОВ «ФК Єврокредит» набуло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року у розмірі 29 139,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена) – 9 888,61 грн., заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) – 19 250,66 грн. (а.с. 40).
Матеріали справи містять також докази оплати за договором про відступлення прав вимоги № 1/12 від 27.12.2024 року (а.с. 31).
Згідно довідки-розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_1 за договором № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року станом на 03 вересня 2024 року складає 29 139,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена) – 9 888,61 грн., заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) – 19 250,66 грн. (а.с. 51).
Сума заборгованості відповідача за вказаним кредитним договором підтверджується також виписками по особовому рахунку відповідача (а.с. 41-46, 59-65).
Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Так, поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (провадження №12-61гс21) зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналізуючи в сукупності надані стороною позивача докази на підтвердження відступлення прав вимоги, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором.
У відзиві на позов представник відповідача посилалася на те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджують наявність у позивача права вимоги до ОСОБА_1 .
В свою чергу, представником позивача до позовної заяви було долучено належним чином завірені копії: протоколу аукціону, договорів про відступлення прав вимоги, витягів з реєстрів договорів та платіжних інструкцій.
Дослідивши надані представником позивача докази суд вважає їх належними, допустимими та такими, що підтверджують факт переходу права вимоги за вказаним кредитним договором від первісного кредитора до позивача.
Таким чином, враховуючи надані докази, суд дійшов висновку, що вказані договори про відступлення права вимоги є дійсними та чинними, а тому ТОВ «ФК «Єврокредит» на підставі чинних договорів набуло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 зроблено висновок про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.
Як було встановлено судом, 17.11.2021 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 було укладено Заяву-Договір № TDB.2021.0015.32745 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, про що свідчить підписи сторін в кінці вказаного договору (а.с. 55-58).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Суд зазначає, що у індивідуальній та публічній частинах вказаного кредитного договору сторони погодили всі істотні умови, що є необхідними для цього виду договорів. У тому числі, у п. 4 розділу «Запевнення та умови» кредитного договору, сторони узгодили конкретні умови, на яких відбувалось кредитне обслуговування банком рахунку клієнта, зокрема: розмір ліміту кредитної лінії; тип та розмір процентної ставки за користування кредитом, зокрема на пільговий період (у разі його наявності); розмір обов`язкового мінімального платежу; строк сплати обов`язкового мінімального платежу; орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовану загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис.
Таким чином, судом встановлено, що між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір у письмовому вигляді та погоджені всі його істотні умови.
Спірний договір містить основні істотні умови, характерні для такого виду договору, а матеріали справи свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України. 
При цьому, згідно із положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Суд також приймає до уваги правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010, відповідно до якої ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З урахуванням відсутності спростування відповідачем презумпції правомірності договору на рівні закону або судового рішення, неможливості учасників цивільних відносин на рівні того чи іншого договору здійснювати його кваліфікацію як недійсного (нікчемного чи оспорюваного), суд дійшов висновку, що вказаний кредитний договір є дійсним та чинним, а тому його умови в обов`язковому порядку мають виконуватись сторонами.
У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, номер телефону) були використані первісним кредитором для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем до суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно відповідача шахрайських дій останній не звертався, як і не оскаржував правомірність укладеного договору.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу.
У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням.
Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами.
Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Суд звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 , будучи стороною вказаного правочину, мав можливість надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження того, що відповідні кошти не зараховувались на його картковий рахунок, вказаний у договорі, у період часу, про який стверджує позивач, або того, що картковий рахунок йому не належить, проте зазначеного не зробив, та, всупереч ст. 81 ЦПК України, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що вказаний договір він не укладав або доказів погашення ним зазначеної заборгованості.
Суд вважає, що сторона відповідача, заперечуючи отримання кредитних коштів, застосувала концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова ВС від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13), оскільки належних доказів таких тверджень ОСОБА_1 не надано при тому, що відповідач мав безперешкодний та повний доступ до своїх банківських даних. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, сторона відповідача, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення.
Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором (зазначений правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21).
До позовної заяви було долучено виписки по рахунку НОМЕР_2 , з яких вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами.
Таким чином, виписка, яка міститься в матеріалах справи є належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19).
У постанові КЦС ВС від 15.01.2025 року № 753/16762/15-ц (61-7242 св 24) викладено правовий висновок про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Верховним Судом неодноразово наголошувалось, що незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. Вказана позиція суду узгоджується також з висновками Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19.
Так, наявними у справі доказами підтверджено укладення та підписання відповідачем Заяви-договору № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, користування відповідачем кредитними коштами та неналежне виконання взятих на себе відповідачем зобов`язань.
Відповідач розмір заборгованості по кредиту та за відсотками, які були передбачені договором, не спростував, не надав доказів на підтвердження сплати коштів чи доказів на підтвердження відсутності боргу, свого контррозрахунку не надав.
За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.
Суд зазначає, що надані позивачем документи на підтвердження своїх позовних вимог кореспондуються між собою, є належними, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими та достатніми доказами на підтвердження існування між сторонами договірних відносин та наявності заборгованості.
При цьому, доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву про те, що відсотки за користування кредитними коштами нараховані поза межами строку кредитування, а тому не підлягають стягненню, є безпідставними з огляду на наступне.
За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Водночас, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
З матеріалів справи вбачається, що пункт 8 кредитного договору № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року передбачає строк дії договору, який набирає чинності з моменту підписання цієї заяви-договору та діє протягом 3 років. Якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього договору жодна із сторін не заявить про його розірвання, цей договір вважається продовженим на той же строк та на тих же умовах. Кількість таких пролонгацій договору є необмеженою (а.с. 57).
Враховуючи викладене, кредитний договір № TDB.2021.0015.32745 був укладений 17.11.2021 строком на 12 місяців, тобто до 17.11.2022 року. Водночас, умовами договору передбачено, що у разі якщо жодна зі сторін не заявить про його розірвання не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії, договір автоматично пролонгується на той самий строк і на тих самих умовах, причому кількість таких пролонгацій не обмежується.
Оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 із заявою про розірвання договору, суд дійшов висновку, що договір правомірно продовжував свою дію, а банк мав підстави для його неодноразової пролонгації, зокрема до 03.09.2024 року.
Враховуючи викладене, у даному випадку відсотки нараховані у межами строку кредитування, узгодженого сторонами кредитного договору, а тому підлягають стягненню із відповідача.
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Питання визначення процентної ставки за кредитним договором вирішується виключно сторонами у договорі.
Посилання сторони відповідача на несправедливість заявлених позивачем до стягнення розміру відсотків суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не доведено, що заявлені до стягнення відсотки у розмірі 19 250,66 грн. були нараховані з порушенням умов кредитного договору № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року.
Обставини, які б свідчили, що первісний кредитор надав відповідачу ОСОБА_1 неправдиву інформацію про розмір процентів та порядок їх сплати, приховав щоденну та реальну річну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту, судом у вказаній справі не встановлено.
Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 623/2936/19 вказав, що виходячи з оплатного характеру кредитного договору, відсутні підстави вважати, що умови договору про сплату процентів за користування кредитом, є несправедливими та призводять до дисбалансу прав та обов`язків сторін договору, оскільки вказаний розмір процентної ставки погоджено за домовленістю сторін у заяві-анкеті.
Таким чином, умови кредитного договору щодо визначення процентної ставки за користування кредитом не можна вважати несправедливими, оскільки нараховані позивачем відсотки відповідають умовам договору, які були вільно та добровільно прийняті відповідачем під час укладення договору, а їх розмір визначено сторонами договору за спільною згодою, що відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 ЦК України.
Суд звертає увагу, що підписуючи фізичним підписом кредитний договір № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року, ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився з публічною частиною договору та додатками до нього веб-сайті АТ «Мегабанк» www.megabank.ua та сторінці в мережі Інтернет, доступ до яких отримав в день підписання цього договору, своїм підписом засвідчив вірність інформації в договорі та виразив свою волю на приєднання до договору, у тому числі, погодився із запропонованим розміром відсотків за користування кредитними коштами.
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 року у справі № 209/3103/21 зазначив, що при вирішенні цивільних справ судами ураховується стандарт доказування «більшої вірогідності».
Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Представник позивача просила суд стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 11 200 грн.
Представник відповідача – адвокат Сікорська І.С. заперечувала проти такого стягнення, оскільки такі витрати є неспівмірними із складністю справи та наданим обсягом правничої допомоги.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України).
Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19).
Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги, стороною позивача було надано: копію ордеру № 1414107 від 11.08.2025 (а.с. 24), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП № 5817 від 04.07.2024 року (а.с. 27), копію договору про надання правової допомоги № 1/07 від 01.07.2025 року (а.с. 28-29), копію додатку № 2 до договору про надання правничої допомоги № 1/07 від 01.07.2025 щодо вартості послуг (а.с. 30); копію акта приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 12129222 від 14.08.2025 року (а.с. 66)
Відповідно до акту № 12129222 від 14.08.2025 року, який містить детальний опис наданих послуг за договором про надання правової допомоги у даній справі, вартість послуг адвоката згідно договору складає 11 200,00 грн. (а.с. 66).
Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.
Розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду і практику Європейського суду з прав людини, та доходить висновку, що розмір заявлених до стягнення із відповідача витрат на правову допомогу у сумі 11 200 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг.
При цьому, суд дослідив питання обґрунтованості витрат та врахував, що представник позивача до суду жодного разу не з`явився, письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності. Окрім того, справа також не обтяжена великою кількістю доказів, які б потребували вивчення, відтак, не є складною і підготовка до її розгляду, оскільки явно не потребувала значних затрат часу та зусиль професійного адвоката, великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню у вказаній справі, спірні правовідносини не передбачають.
Зважаючи на вищевикладене, враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, предмет позову, обсяг роботи та кількості годин, необхідних, з точки зору суду, для її виконання фахівцем у галузі права, з урахуванням зібраних та наданих суду доказів, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, оцінюючи в тому числі й необхідність та розумність таких витрат, суд вважає, що заявлена сума у розмірі 11 200 грн. не є співмірною зі складністю справи, а відтак доходить висновку про зменшення розміру витрат на правову допомогу до 5 000 грн., що за даних обставин справи буде справедливим, розумним та співмірним відшкодуванням таких витрат.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачені останнім та документально підтверджені судові витрати по справі в розмірі 2 422,40 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 15-16, 509, 512, 514, 525-526, 598-599, 610, 611, 612, 614, 615, 625, 626, 628, 629, 638, 1046-1050, 1054, 1056 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-81, 89, 141, 247, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити.
Стягнути із  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» (код ЄДРПОУ: 40932411, місцезнаходження: м. Дніпро, провулок Ушинського, буд. 1, офіс 105) заборгованість за договором № TDB.2021.0015.32745 від 17.11.2021 року в розмірі 29 139,27 грн. (двадцять дев`ять тисяч сто тридцять дев`ять) гривень 27 копійок, з яких: 9 888,61 грн. – заборгованість за кредитом (в тому числі прострочена), 19 250,66 грн. – заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена).
Стягнути із  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит» (код ЄДРПОУ: 40932411, місцезнаходження: м. Дніпро, провулок Ушинського, буд. 1, офіс 105) судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок, а також витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. (п`ять тисяч) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», ЄДРПОУ: 44559822, місцезнаходження: м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, оф. 118/2;
відповідач –  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено 15 травня 2026 року.

Суддя: Федотова В.М.