КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 369/1748/23 Головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
Провадження № 22-ц/824/4953/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 червня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут зв`язку», Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в якому просила:
- стягнути з ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» на їїкористь заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01 січня 2017 року до 25 червня 2019 року та компенсацію при звільненні за невикористану відпустку за 2018 рік;
- стягнути з ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» на їїкористь середній заробіток за весь період затримки розрахунку до дня ухвалення судового рішення;
- зобов`язати ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» повернути їй трудову книжку;
- зобов`язати ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» сплатити усі несплачені внески ЕСВ по заробітній платі.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 1993 року до 2019 року вона перебувала у трудових відносинах з ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку». 
25 червня 2019 року позивачка була звільнена у зв`язку зі скороченням штату згідно із наказом № 1-к від 17 квітня 2019 року.
Під час перебування на посаді роботодавець не нарахував позивачці заробітну плату за період з 2017 року до 2019 року, при звільнення з роботи не провів розрахунок з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за період 2018 року. 
Трудова книжка позивачці теж не була повернута відповідно до вимог законодавства.
15 травня 2019 року позивачка звернулася із заявою про порушення законодавства та невиплату заробітної плати до місцевої прокуратури, якою не було вжито відповідних заходів для поновлення її порушеного права.
Не принесло результатів і звернення до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України. ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» надало відповідь про те, що відповідно до рішення ліквідаційної комісії проводиться інвентаризація майна, у зв`язку з чим з`ясування питання наявності можливих заборгованостей з виплати заробітної плати є неможливим до закінчення повної інвентаризації майна. Водночас трудової книжки позивачки серед своїх документів відповідач не виявив.
ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» перебуває у стані припинення, його засновником є Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а головою ліквідаційної комісії -помічник директора ПрАТ «Дніпрозв`язок» Лозовський Є. М. 
Позивачка зазначала, що відповідач порушив визначений законом порядок, а саме в день звільнення не повідомив її про нараховані суми коштів та не виплатив їх при звільненні.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2025 рокуу задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів, які дають підстави для висновку щодо перебування сторін у трудових правовідносинах з 01 січня 2018 року до 24 червня 2019 року, обсягів нарахованої та невиплаченої заробітної плати.
Оскільки період перебування у трудових правовідносинах позивачкою не доведений, то суд неуповноважений на підставі припущень вважати доведеним такий факт саме стосовно періоду з 01 січня 2018 року до 25 червня 2019 року, визначати всупереч приписам статті 81 ЦПК України необхідний розмір заборгованості з виплати заробітної плати за вказаний період, а також наявності невикористаної відпустки та нарахування грошової компенсації за неї.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачка не довела у визначений законом спосіб обставини на обґрунтування позовної вимоги про стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати.
Враховуючи, що позивачка не довела факт порушення її права у належний спосіб, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка в особі представника - адвоката Тимошенко Н.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи й порушення норм процесуального права,та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно вважав наданий позивачкою витяг з реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування неналежним доказом про невиплату їй роботодавцем заробітної плати за спірний період.
Судом наголошено на тому, що оскільки обов`язок щодо нарахування та виплати заробітної плати покладається на роботодавця, то саме останній повинен довести своєчасне проведення розрахунку та відповідність такого розрахунку нормативно-правовим актами, що регулюють розмір та порядок нарахування заробітної плати.
В оскаржуваному рішенні судом також зазначалось, що за умови звільнення позивачки у зв`язку зі скороченням штату, роботодавець відповідно до статей 47, 116 КЗпП України мав провести всі необхідні розрахунки та надати відповідні первинні бухгалтерські документи до суду на спростування позовні вимоги. Однак такі дії відповідачем вчинено не було, доказів проведення остаточних розрахунків до суду не надано.
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що саме позивачка не довела у визначений законом спосіб обставини на обґрунтування позовної вимоги про стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати.
Також суд зауважував, що роботодавець не спростував того факту, що трудова книжка разом із копією наказу не була вручена позивачці при звільнені. При цьому вказано, що позивачка не довела у визначений законом спосіб, що нею було вжито заходів для отримання трудової книжки.
Тобто суд поклав обов`язок та провину за неотримання трудової книжки лише на позивачку.
Отже висновки суду першої інстанції суперечать один одному, спочатку вказуючи на обов`язок роботодавця та у висновку покладаючи відповідальність лише на позивачку.
Крім того, вказує, що 13 вересня 2023 року Києво-Святошинським районним судом було постановлено ухвалу про витребування доказів, проте вказана ухвала відповідачем не була виконана. Після чого судом першої інстанції ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 без дослідження всіх необхідних доказів у справі. Через зазначену обставину позивачка змушена звернутись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції.
Фонд державного майна України скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Фонд зазначає, що не звільняв позивачку із займаної посади та не несе фінансову відповідальність за іншу юридичну особу - ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку», не здійснює оплату праці його працівникам, зокрема сторожу. Посада сторожа належала до переліку посад, зазначених у штатному розписі ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку», оплата заробітної плати по вказаній посаді здійснювалась відповідно до видатків на заробітну плату, передбачених в фінансовому плані з рахунків державного підприємства, нарахування заробітної плати за вказаною посадою здійснювалося бухгалтерською службою державного підприємства, як незалежної юридичної особи. Отже, Фонд не має ніяких обов`язків у спірних правовідносинах та не може самостійно вчиняти дії щодо них.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки - адвокат Тимошенко Н.М. підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Відповідачі явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином,ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» причини неявки його представника до суду не повідомило, Фонд державного майна України просив у відзиві розглядати справу без участі його представника, а тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка цих учасників справи відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» № 1-к від 17 квітня 2019 року скорочено 25 червня 2019 року посаду сторожа, яку займала позивачка ОСОБА_1 (а.с. 10).
ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» направило ОСОБА_1 попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням штату згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України, в якому у відповідній графі відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення (а.с. 13).
25 червня 2022 року позивачка надіслала Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України заяву, в якій просила повідомити її про спосіб отримання трудової книжки та виплатити заробітну плату і компенсацію за невикористану відпустку як одинокій матері за період її роботи з 2017 року до 2019 року (а.с. 15).
У листі заступника голови ліквідаційної комісії ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» від 11 липня 2022 року було роз`яснено ОСОБА_1 , що державне підприємство перебуває в стані ліквідації та відповідно до рішення ліквідаційної комісії проводиться інвентаризація всього наявного майна та документів. З`ясування питань щодо наявності заборгованості з виплати заробітної плати та невиплачених компенсацій можливе після проведення інвентаризації та складання ліквідаційного балансу. Також повідомлено про відсутність серед наявних у ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» документів трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 12).
В листі заступника голови ліквідаційної комісії ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» від 09 листопада 2022 року повідомлено позивачку про те, що серед наявних в державному підприємстві відомостей про нарахування заробітної плати відсутні відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 (а.с. 16).
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Статтею 47 КЗпП України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами другою - четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК Україниучасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Надані сторонами докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) (пункт 81 зазначеної постанови): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 пред`явила в суді позов на захист свого права на оплату праці та отримання трудової книжки від роботодавця.
Способом захисту свого порушеного права вона обрала стягнення з ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2017 року до 25 червня 2019 року, компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також зобов`язання відповідача повернути їй трудову книжку та сплатити усі несплачені внески ЕСВ по заробітній платі.
Отже, до предмета доказування у справі, перш за все, входили обставини перебування позивачки та ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» у трудових відносинах в період з 01 січня 2017 року до 25 червня 2019 року. 
Доказами перебування сторін у трудових відносинах можуть бути накази про прийняття та звільнення працівника, записи у трудовій книжці тощо.
Позивачка надала суду лише копію наказу про скорочення її посади сторожа та копію витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 21-26).
Проте суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цих доказів недостатньо для встановлення періоду перебування сторін у трудових відносинах.
Та обставина, що позивачка була звільнена з роботи за скороченням штату у 2019 році не визначає сама по собі періоду перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем, за який вона просить стягнути заробітну плату.
Оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах, то сама по собі обставина звільнення позивачки з ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати.
Із відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку»нараховувало позивачці заробітну плату у 2017 році і сплачувало за неї страхові платежі.
Однак у 2018 році заробітну плату позивачці із січня по липень нараховував інший роботодавець, а саме ТОВ «Промоушен Торг».
За 2019 рік у наданому суду витязі взагалі відсутня інформація щодо нарахування заробітної плати ОСОБА_1 і сплати страхових платежів.
Відтак, із наданих суду доказів можна встановити лише той факт, що у 2017 році за позивачку ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку»сплачувало страхові платежі, що може підтвердити перебування у трудових правовідносинах.
Щодо 2018 року така інформація відсутня.
На підставі наказу про скорочення посади від 17 квітня 2019 року та попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням штату згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України (без дати) можна тільки встановити, що з 17 квітня по 25 червня 2019 року позивачка перебувала з ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку»у трудових відносинах.
Водночас факт існування укладеного між сторонами трудового договору протягом цього періоду не наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.
Таким чином період роботи ОСОБА_1  в ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку», про який зазначає позивачка у позовній заяві та за який просить стягнути заборгованість по заробітній платі, не доведений наданими доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції за клопотанням позивачки ухвалою від 13 вересня 2023 року витребував у ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» інформацію (відомості), про яку ОСОБА_1 зазначала у своєму клопотанні про витребування доказів, зокрема щодо перебування сторін у трудових правовідносинах та оплати праці (а.с. 35-38, 48-50).
Проте ухвала суду не була виконана, витребувані докази не надані до суду через неможливість вручення вказаної ухвали поштовим відправленням чи в будь-який інший спосіб ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку», яке перебуває з 27 лютого 2020 року в стані припинення.
При цьому позивачка та її представник в судове засідання суду першої інстанції не з`явились, подали заяву про розгляд справи без їх участі (а.с. 149).
Позивачка заявила клопотання про витребування доказів у суді апеляційної інстанції з посиланням на те, що ухвала про витребування доказів не була виконана, всі необхідні докази не були отриманні, однак судом ухвалено рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів задоволено частково.Витребувано у ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку» (код ЄДРПОУ 01181529): інформацію про суму заборгованості з нарахованої та невиплаченої заробітної плати  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 )за кожний місяць у період з 01 січня 2017 року до 25 червня 2019 року, у тому числі компенсації за невикористану відпустку при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати у формі довідки; копії наказів про прийняття на роботу та про звільнення з роботи ОСОБА_1 ; копію книги ведення та руху трудових книжок, а саме щодо прийняття на зберігання трудової книжки  ОСОБА_1  та видачі їй трудової книжки при звільненні;відомості про нараховані та виплачені  ОСОБА_1 суми при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки та інші виплати, на які працівник мав право згідно з умовами трудового договору).У задоволенні решти вимог клопотання відмовлено (а.с. 211-213).
Суд апеляційної інстанції надіслав зазначену ухвалу до виконання на відомі адреси ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку», які наявні в матеріалах справи та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також встановленому голові ліквідаційної комісії Ященку Д.В., проте всі поштові відправлення повернулись без вручення адресатам із причинами повернення - «адресат відсутній» та «закінчення встановленого терміну зберігання) (а.с. 214-215, 217, 220-225).
За таких обставин, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, у повній мірі сприяли позивачці в реалізації її прав, передбачених ЦПК України, а саме щодо доведення наявності та розміру заборгованості по виплаті заробітної плати за період перебування сторін у трудових відносинах, компенсації за невикористані дні відпустки та інших виплат, на які працівник мав право при звільненні відповідно до умов трудового договору, а також наявності у розпорядженні відповідача трудової книжки позивачки, проте зазначені заходи виявились безрезультатними, обставини, на які позивачка посилається як на підставу пред`явлених вимог, залишились недоведеними.
Таким чином суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та на підставі належним чином досліджених доказів, які наявні у матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за їх недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність таких висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, і порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка як кожному окремо, так і в сукупності.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2025 рокуу даній справі - без змін.
Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 червня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній