ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 р. 	Справа № 520/8564/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., повний текст складено 06.02.26 по справі № 520/8564/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111 про відмову у переведенні на інший вид пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи з 09.11.2005 по 29.04.2010 на посаді начальника головного управління в Головному Харківському обласному управлінні у справах захисту прав споживачів, період роботи з 30.04.2010 по 02.07.2012 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень у Департаменті транспорту і зв`язку Харківської міської ради, період роботи з 03.07.2012 по 16.01.2014 на посаді начальника в Управлінні Укртранспінспекції у Харківській області, період роботи з 17.01.2014 по 01.07.2015 на посаді заступника директора в Департаменті транспорту Харківської міської ради, період роботи з 02.07.2015 по 31.05.2017 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень в Департаменті інфраструктури Харківської міської ради, та перевести з 19.03.2025 позивача на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VІП, призначивши з 19.03.2025 пенсію із розрахунку 60% заробітної плати на підставі довідки про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за січень 2025 та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 19.03.2025.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111 про відмову у переведенні на інший вид пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ згідно із розділом XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VІІІ, зарахувавши до страхового стажу державної служби позивача період роботи з 09.11.2005 по 29.04.2010 на посаді начальника головного управління в Головному Харківському обласному управлінні у справах захисту прав споживачів, період роботи з 30.04.2010 по 02.07.2012 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень у Департаменті транспорту і зв`язку Харківської міської ради, період роботи з 03.07.2012 по 16.01.2014 на посаді начальника в Управлінні Укртранспінспекції у Харківській області, період роботи з 17.01.2014 по 01.07.2015 на посаді заступника директора в Департаменті транспорту Харківської міської ради, період роботи з 02.07.2015 по 31.05.2017 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень в Департаменті інфраструктури Харківської міської ради, з урахуванням висновків суду. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за рахунок бюджетних асигнувань витрати по сплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 копійок). Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2026, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу державної служби ОСОБА_1 період роботи з 09.11.2005 по 29.04.2010 на посаді начальника головного управління в Головному Харківському обласному управлінні у справах захисту прав споживачів, період роботи з 30.04.2010 по 02.07.2012 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень у Департаменті транспорту і зв`язку Харківської міської ради, період роботи з 03.07.2012 по 16.01.2014 на посаді начальника в Управлінні Укртранспінспекції у Харківській області, період роботи з 17.01.2014 по 01.07.2015 на посаді заступника директора в Департаменті транспорту Харківської міської ради, період роботи з 02.07.2015 по 31.05.2017 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень в Департаменті інфраструктури Харківської міської ради, та перевести з 19.03.2025 ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Закону України "Про державну службу від 10.12.2015 №889-VІІ, призначивши з 19.03.2025 пенсію із розрахунку 60% заробітної плати на підставі довідки про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за січень 2025 року та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 19.03.2025»; в іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 у справі №520/8564/25 залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, неправильно здійснив захист порушених прав позивача, який суперечить закону і не забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина від порушень з боку Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізької області. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог і в порушення принципу диспозитивності самостійно обрав правову підставу та предмет позову, зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву позивача без вимоги перевести на інший вид пенсії, призначивши пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Закону України "Про державну службу від 10.12.2015 №889-VІІ на підставі довідки. Стверджує, що позивач вичерпав усі можливі досудові способи захисту, подав заяву від 19.03.2025 про переведення на інший вид пенсії із усіма основними документами, зокрема: трудовою книжкою, що містить відповідні записи, дипломом, довідками тощо. Зауважує, що оскільки позивач станом на 31.05.2017 (день звільнення), зокрема й станом на 01.05.2016, має стаж державної служби понад 10 років, то він набув права виходу на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону №3723 по досягненню ним 62-річного віку (станом на момент подання заяви – 19.03.2025). За наведених вище обставин, періоди роботи позивача на різних посадах органів місцевого самоврядування з 09.11.2005 по 31.05.2017 тривалістю 11 років 6 місяців 23 дні підлягають зарахуванню до стажу державної служби, що свідчить про те, що стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Законом №889-VIII становить більше 10 років, що дає йому право на призначення пенсії на підставі цього Закону.
Також, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що пунктами 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 передбачено право на призначення пенсії згідно ст.37 Закону №3723 особам, які: досягли пенсійного віку; мають страховий стаж: чоловіки – 35 років, жінки – 30 років; не призначали раніше пенсію відповідно до Закону №3723; на день набрання чинності Законом №889 займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України, або на день набрання чинності Законом №889 мають не менш як 20 років сажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723 та актами Кабінету Міністрів України незалежно від факту роботи на державній службі станом на 01 травня 2016 року. Всі зазначені умови повинні бути дотримані одночасно. Вказує, що частиною 10 ст.25 Закону №3723 передбачено, що віднесення існуючих посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом. Зауважує, що суд першої інстанції не встановив, що основним критерієм, за яким визначається можливість зарахування того чи іншого періоду роботи особи на посаді державного службовця до стажу, який дає право на призначення пенсії згідно ст.37 Закону №3723, є встановлення за займаною посадою відповідного рангу державного службовця. Вважає, що суд першої інстанції не врахував, що дія Закону №889 у відповідності до п.11 ст.3 даного Закону не поширюється на посадових осіб місцевого самоврядування. Зазначені посади були віднесені до відповідних категорій посад державних службовців до набрання чинності (04.07.2001) Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Звертає увагу, що стаж державної служби позивача обчислено у кількості 04 роки 05 місяців 20 днів (за період з 09.11.2005 по 29.04.2010 в Головному Харківському обласному управлінні у справах захисту споживачів), що є не достатнім для переведення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу». Наголошує, що станом на 01.05.2016 позивач не обіймав посади державного службовця, адже займав посаду органу місцевого самоврядування, що також стало підставою для прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області рішення від 26.03.2025 №271/03-16 про відмову у переведенні пенсії позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Зазначає, що абзацом 13 пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (Постанова втратила чинність на підставі Постанови №229 від 25.03.2016) передбачено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених статтею 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування. Згідно з п.4 цього Порядку до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування". Звертає увагу, що із записів з трудової книжки вбачається, що посади, які обіймав позивач за час роботи в органах місцевого самоврядування, відносяться до посад, визначених статтею 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а саме 4 категорія, 7 ранг, посадової особи місцевого самоврядування. Зауважує, що загальний стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, становить більше десяти років.
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційних скарг, в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
19.03.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії (перехід на пенсію за іншим Законом - Законом України "Про державну службу").
За принципом екстериторіальності дане звернення розглянуто і вирішено по суті ГУ ПФУ в Запорізькій області і рішенням від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111 заявнику відмовлено у переведенні на пенсію за іншим Законом - Законом України “Про державну службу”) у зв`язку із недостатністю стажу державної служби 10 років.
За викладеними у позові твердженнями відповідачем протиправно не враховано до стажу державної служби період роботи в органах місцевого самоврядування з 30.04.2010 по 31.05.2017.
Не погодившись з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111 про відмову у переведенні на інший вид пенсії, позивач ініціював даний спір.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111 про відмову у переведенні на інший вид пенсії ОСОБА_1 , яке підлягає скасуванню.
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ згідно із розділом XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VІІІ, зарахувавши до страхового стажу державної служби позивача період роботи з 09.11.2005 по 29.04.2010 на посаді начальника головного управління в Головному Харківському обласному управлінні у справах захисту прав споживачів, період роботи з 30.04.2010 по 02.07.2012 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень у Департаменті транспорту і зв`язку Харківської міської ради, період роботи з 03.07.2012 по 16.01.2014 на посаді начальника в Управлінні Укртранспінспекції у Харківській області, період роботи з 17.01.2014 по 01.07.2015 на посаді заступника директора в Департаменті транспорту Харківської міської ради, період роботи з 02.07.2015 по 31.05.2017 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень в Департаменті інфраструктури Харківської міської ради, з урахуванням висновків суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести з 19.03.2025 позивача на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VІІІ, призначивши з 19.03.2025 пенсію із розрахунку 60% заробітної плати на підставі довідки про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за січень 2025 та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 19.03.2025, суд першої інстанції виходив з їх передчасності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо частково задоволення позову, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту – Закон №1058-IV).
Відповідно до ч.1 ст.9, ч.1 ст.10 Закону №1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника. 
Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Положеннями ч.3 ст.45 Закону №1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Законом України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі по тексту – Закон №889-VIII) визначаються принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців.
Відповідно до п.2 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 28.12.1993 №3723-XII (далі по тексту – Закон №3723-XII), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у п. 10 і 12 цього розділу.
Зокрема, п.п. 10, 12 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону України №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, статтею 37 Закону №3723-ХІІ встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Отже, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.
Аналіз наведених норм діє підстави для висновку, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на пенсію відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Тобто, за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 11.04.2023 у справі №1.380.2019.003855, від 25.07.2025 у справі №140/5363/24 та від 24.09.2025 у справі №560/706/25.
Приймаючи рішення від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області послалось на те, що позивач не має необхідного стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, оскільки, на думку відповідача, періоди роботи в органах місцевого самоврядування зараховуються до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України №3723-ХІІ до 04.07.2001, тобто на дату набрання чинності Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», у зв`язку з чим період роботи на посадах в органах місцевого самоврядування з 30.04.2010 по 31.05.2017 (день звільнення), зокрема і станом на 01.05.2016 включно не враховано до стажу, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ до 04.07.2001.
Колегія суддів вважає такі доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області помилковими, з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що у період з 30.04.2010 по 31.05.2017 включно позивач проходив службу в органах місцевого самоврядування із присвоєнням 13 рангу посадової особи місцевого самоврядування.
Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №889-VIII передбачено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №283 від 03.05.1994 (чинного до 01.05.2016, тобто в період проходження позивачем служби) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.
Згідно з ч.2 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.
У свою чергу, статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» визначено, що в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад: сьома категорія - посади радників, консультантів секретаріатів районних у містах рад, спеціалістів виконавчих органів районних у містах, міських (міст районного значення) рад, спеціалістів виконавчих органів сільських, селищних рад.
Згідно зі ст.15 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» при прийнятті на службу в органи місцевого самоврядування присвоюються ранги у межах відповідної категорії посад.
Встановлюються такі ранги посадових осіб місцевого самоврядування: особам, які займають посади, віднесені до сьомої категорії, може бути присвоєно 15, 14 і 13 ранг.
Відтак, до 01.05.2016 чинним на той час законодавством України було прямо передбачено, що період роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу державної служби.
За цим, посилання апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на те, що дія Закону №889 не поширюється на посадових осіб місцевого самоврядування, як на підставу для відмови у зарахуванні періодів роботи в органах місцевого самоврядування до стажу державної служби, колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю.
Оскільки позивач у спірний період займав посаду в органах місцевого самоврядування, що передбачена у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», то відповідно такий період має бути врахований до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України №3723-ХІІ.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зарахування до страхового стажу державної служби позивача періоду роботи з 09.11.2005 по 29.04.2010 на посаді начальника головного управління в Головному Харківському обласному управлінні у справах захисту прав споживачів, періоду роботи з 30.04.2010 по 02.07.2012 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень у Департаменті транспорту і зв`язку Харківської міської ради, періоду роботи з 03.07.2012 по 16.01.2014 на посаді начальника в Управлінні Укртранспінспекції у Харківській області, період роботи з 17.01.2014 по 01.07.2015 на посаді заступника директора в Департаменті транспорту Харківської міської ради, період роботи з 02.07.2015 по 31.05.2017 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень в Департаменті інфраструктури Харківської міської ради.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111 прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачами жодних належних доказів на підтвердження правомірності спірного рішення, які є предметом оскарження, надано не було.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача та відповідних доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, з метою повного та належного захисту прав позивача, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, правомірно вийшов за межі позовних вимог, та обрав спосіб захисту порушеного права позивача, що в повній мірі сприяє досягненню ефективного захисту інтересів позивача та встановлює спосіб відновлення його права від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 26.03.2025 №271/03-16 №963240851111 про відмову у переведенні на інший вид пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.03.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ згідно із розділом XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VІІІ, зарахувавши до страхового стажу державної служби позивача період роботи з 09.11.2005 по 29.04.2010 на посаді начальника головного управління в Головному Харківському обласному управлінні у справах захисту прав споживачів, період роботи з 30.04.2010 по 02.07.2012 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень у Департаменті транспорту і зв`язку Харківської міської ради, період роботи з 03.07.2012 по 16.01.2014 на посаді начальника в Управлінні Укртранспінспекції у Харківській області, період роботи з 17.01.2014 по 01.07.2015 на посаді заступника директора в Департаменті транспорту Харківської міської ради, період роботи з 02.07.2015 по 31.05.2017 на посаді заступника директора департаменту – начальника управління транспорту та пасажирських перевезень в Департаменті інфраструктури Харківської міської ради, з урахуванням висновків суду.
При цьому, позовна вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області перевести з 19.03.2025 позивача на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-XII, пунктів 10, 12 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VІІІ, призначивши з 19.03.2025 пенсію із розрахунку 60% заробітної плати на підставі довідки про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця, яка працювала в державних органах, що провели класифікацію посад державної служби, та посаду якої було класифіковано (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) за січень 2025 та виплатити ОСОБА_1 пенсію з 19.03.2025, є передчасною, адже спору в даній частині фактично не існує, оскільки відповідний перерахунок пенсії з урахуванням висновків, викладених у даному рішенні, ще не проведено.
Колегія суддів зазначає, що передчасне задоволення даних вимог фактично суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.
Також, у разі незгоди позивача з подальшими діями відповідача, останній не позбавлений права звернутися за захистом порушених прав з відповідним позовом до суду.
Оскільки суд не вправі вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, колегія суддів вважає, що вищевказані позовні вимоги не підлягають захисту судом і у їх задоволенні слід відмовити у зв`язку з передчасністю її заявлення.
Колегія суддів зазначає, що при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 від 19.03.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 №3723-ХІІ згідно із розділом XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 за №889-VІІІ, належить прийняти обґрунтоване рішення, що буде відповідати критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 2 КАС України), з урахуванням висновків суду.
За цим, доводи апеляційної скарги позивача про неналежний спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів вважає помилковими, з вищенаведених підстав.
Інші доводи і заперечення сторін по суті спору на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Доводів щодо незгоди з розміром задоволених судом першої інстанції судових витрат на професійну правничу допомогу апеляційні скарги не містять.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційних скарг, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.
Наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційні скарги залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 по справі № 520/8564/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий