ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4719/26 Справа № 175/7616/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Гапонова А.В.
за участю секретаря судового засідання Усенко Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/7616/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Садівничого товариства «ЛЕВАДА» про визнання дійсним договору купівлі продажу, визнання права власності, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Сліс Андрія Сергійовича, Садівничого товариства «ЛЕВАДА»на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року,ухвалене у складі судді Васюченко О.Г., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, Садівничого товариства «ЛЕВАДА» про визнання дійсним договору купівлі продажу, визнання права власності.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 04 грудня 1996 року вона уклала з відповідачем договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0608 га, яка розташована на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в садовому товаристві «ЛЕВАДА», цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва.
Вказує зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №006307, виданого на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради від 20 вересня 1995 року №178 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6447 від 29 травня 1996 року, ці документи на виконання угоди передані позивачу.
Зазначає, що відповідно до п.2 Договору, земельна ділянка була продана за 500 (п?ятсот) доларів США, які продавцем були повністю отримані від позивача до підписання Договору, що підтверджується текстом Договору та фактом його підписання сторонами.
Звертає увагу, що згідно з п.3 Договору, продавець передав ОСОБА_1 земельну ділянку та документи на неї 14 грудня 1996 року, і вона прийняла цю ділянку, що свідчить про повне виконання Договору з боку покупця та з боку продавця.
Вказує, що пунктом 4 Договору сторони домовились, що Договір потрібно посвідчити у нотаріуса.
Звертає увагу, що продавець, ОСОБА_2 , ухилився від нотаріального посвідчення Договору та не з?явився для його нотаріального оформлення до 14 грудня 1998 року.
Зауважує, що сторони в самому Договорі передбачили наслідки неучасті продавця в нотаріальному оформленні, визначивши, що Договір вважатиметься укладеним, якщо продавець самоусунеться від нотаріального посвідчення договору.
Вказує, що на виконання договору, продавець ОСОБА_2 передав позивачу оригінали документів на земельну ділянку, зокрема акт на право приватної власності на землю серії ДІ №006307, виданого на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради від 20 вересня 1995 року №178 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6447 від 29 травня 1996 року.
Зазначає, що з моменту укладення Договору, тобто з 14 грудня 1996 року, і по теперішній час (понад 28 років) позивач безперешкодно, відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користується вказаною земельною ділянкою як своєю власною, обробляє землю, вирощую сільськогосподарську продукцію, сплачує членські та інші внески до Садівничого товариства «ЛЕВАДА», що підтверджує характер її володіння як власника.
Звертає увагу, що на підтвердження факту довготривалого, відкритого та добросовісного користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 , Садівничим товариством «ЛЕВАДА» було видано довідку від 04 червня 2025 року. У цій довідці правління товариства засвідчує, що ОСОБА_1 дійсно є фактичним користувачем зазначеної ділянки з 14 грудня 1996 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з попереднім власником ОСОБА_2 . Довідка також підтверджує, що за весь час користування, пані ОСОБА_1 сумлінно та своєчасно сплачувала всі членські, цільові та інші обов?язкові платежі.
Станом на 04 червня 2025 року, будь-яка заборгованість перед товариством у неї відсутня, що свідчить про її добросовісне виконання обов?язків члена товариства.
Продавець ОСОБА_2 після продажу земельної ділянки до товариства не приїжджав, зв?язок з ним відсутній.
Вказує, що з метою належного оформлення своїх прав на земельну ділянку, позивачем була замовлена та виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1221411000:02:059:0061.
Однак, через відсутність нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу та контактів з продавцем, позивач не може в позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, що змусило ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав.
У зв`язку з чим просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0608 га (кадастровий номер 1221411000:02:059:0061), розташованої в садовому товаристві «ЛЕВАДА» на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, укладений 14 грудня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0608 га, кадастровий номер1221411000:02:059:0061, цільове призначення - для колективного садівництва (код КВЦПЗ 01.06), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року у задоволенні позову – відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Сліс А.С. подав апеляційну скаргу, в якій висновки суду першої інстанції вважає помилковими, незаконними та такими, що суперечать фундаментальним засадам цивільного судочинства.
В обґрунтування скарги зазначає, що однією з ключових обставин, що має вирішальне значення для встановлення факту виконання договору продавцем ( ОСОБА_2 ), є передача ним покупцю ( ОСОБА_1 ) оригіналу правовстановлюючого документа - Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №006307.
Судом першої інстанції було встановлено, що позивач володіє цим оригіналом, який був доданий до матеріалів справи. Однак у мотивувальній частині рішення суд не надав цьому факту жодної правової оцінки. 
Звертає увагу суду, що згідно з практикою цивільного обороту, що склалася в Україні в період 90-х років, передача оригіналу правовстановлюючого документа (державного акту, свідоцтва про право власності) є конклюдентною дією, що свідчить про: остаточний намір власника розпорядитися майном; фактичне виконання продавцем свого обов`язку щодо передачі товару та приналежних до нього документів (в контексті ст.224 ЦК УРСР); відсутність наміру зберігати за собою право власності.
Вважає, що ігнорування судом фізичної наявності оригіналу Державного акту у позивача протягом 28 років (з 1996 по 2026 рік) призвело до викривленого сприйняття фактичних обставин справи. Суд помилково вважав, що продавець не вчинив дій на виконання угоди, тоді як передача унікального документа суворої звітності є прямим доказом такого виконання. Це порушує вимоги ст.89 ЦПК України щодо всебічності оцінки доказів.
Зауважує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність факту оплати за договором, оскільки пункт 2 Договору містить імперативне твердження, зокрема: «Участок продан за 500 (пятьсот) долларов., продавец деньги получил полностью от покупателя до подписания этого договора.».
Суд першої інстанції необґрунтовано відкинув цей письмовий доказ, вимагаючи надання додаткового документа (розписки), що не передбачено законом.
Вважає, що вимога суду про надання окремої розписки за наявності чіткого пункту в договорі про проведений розрахунок є проявом надмірного формалізму, який порушує право на справедливий суд (ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Суд фактично презюмував недобросовісність покупця без жодних на те підстав та доказів з боку відповідача (який до суду не з`явився і факт отримання коштів не заперечував).
Також зазначає, що суд не надав належної оцінки доказам, що підтверджують безперервне, відкрите і добросовісне володіння земельною ділянкою позивачем з 14 грудня 1996 року.
Зауважує, що до матеріалів справи долучені довідки Садівничого товариства «ЛЕВАДА» від 03 червня 2025 року та 04 червня 2025 року, які підтверджують, що ОСОБА_1 є фактичним користувачем ділянки, сплачує членські та цільові внески, і заборгованість відсутня. 
Звертає увагу суду, що найбільш суттєвою помилкою оскаржуваного рішення є неправильне застосування норм матеріального права, що полягає у застосуванні закону, який не підлягав застосуванню (ЦК України 2003 року), та незастосуванні закону, який підлягав застосуванню (ЦК УРСР 1963 року), оскільки спірний договір був укладений 14 грудня 1996 року. На той час регулювання цивільних відносин здійснювалося Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.
Отже, суд першої інстанції помилково застосував до оцінки дійсності цього договору норми ст.215 («Недійсність правочину») та ст.220 («Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору») ЦК України 2003 року. Суд кваліфікував договір як «нікчемний», хоча ЦК УРСР 1963 року взагалі не містив поняття «нікчемний правочин» (negotium nullum).
У зв`язку з чим просить оскаржуване рішення суду - скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відповідач садівниче товариство «ЛЕВАДА» в особі голови - Костіни В.С., не погодившись з висновками суду, також подало апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду по цій справі таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для правильного розгляду справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує, що СТ «ЛЕВАДА» підтверджує, що факт укладення угоди між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 1996 році був не лише відомий товариству, а й став підставою для повної зміни суб`єкта правовідносин щодо ділянки №76.
Зауважує, що з точки зору статуту товариства саме ОСОБА_1 є єдиним легітимним користувачем, чий правовий статус підтверджується внутрішніми реєстрами товариства з 1996 року. 
Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував процесуальну позицію СТ «ЛЕВАДА», яке визнало позов у повному обсязі.
Вважає, що суд першої інстанції допустив грубе порушення процесуальних норм, не врахувавши визнання відповідачем позову, зокрема ч.4 ст.206 ЦПК України, згідно з якою за наявності законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову у разі його визнання відповідачем.
Зауважує, що відмовляючи у позові через відсутність нотаріального посвідчення договору від 14 грудня 1996 року, суд застосував формальний підхід, не здійснивши системного аналізу законодавства, яке діяло на момент виникнення правовідносин, які виникли у 1996 році.
Передача продавцем оригіналу Державного акту на землю у 1996 році є неспростовним доказом виконання ним обов`язку щодо передачі майна.
Зазначає, що судом не враховано положення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує на мирне володіння майном.
У зв`язку з чим наполягає на скасуванні рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської областівід 02 лютого 2026 рокута ухваленні нового рішення, про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі. 

Відзив на апеляційні скарги не подавався.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Позивач та її представник – адвокат Гавриленко Ю.Ю. в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи своєї апеляційної скарги, просили її задовольнити, а також не заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача - садівничого товариства.
Представник відповідача Садівничого товариства «ЛЕВАДА» за дорученням - Приходько Ю.О. в судовому засідання апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги товариства, а також доводи скарги позивача, просив їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 04 грудня 1996 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,0608 га, яка розташована на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, в садовому товаристві «ЛЕВАДА», цільове призначення земельної ділянки - для ведення садівництва.
Зазначена земельна ділянка належала продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №006307, виданого на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради від 20 вересня 1995 року №178 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №6447 від 29 травня 1996 року, ці документи на виконання угоди передані позивачу.
Відповідно до п.2 Договору, земельна ділянка була продана за 500 (п?ятсот) доларів США, які продавцем були повністю отримані від позивача до підписання Договору, що підтверджується текстом Договору та фактом його підписання сторонами.
Відповідно до п.3 Договору, продавець передав ОСОБА_1 земельну ділянку та документи на неї 14 грудня 1996 року, і вона прийняла цю ділянку, що свідчить про повне виконання Договору з боку покупця та з боку продавця.
Пунктом 4 Договору сторони домовились, що Договір потрібно посвідчити у нотаріуса.
Позивач наполягає, що продавець ОСОБА_2 ухилився від нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу.
З метою належного оформлення своїх прав на земельну ділянку, позивачем була замовлена та виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1221411000:02:059:0061.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки не містить належної ідентифікації сторін договору, а також необхідної інформації про предмет договору, як істотну умову (технічну характеристику), не підтверджує перехід (передачу) предмета купівлі-продажу від продавця до покупця, не містить достатню інформацію щодо вартості предмета договору, а отже договір купівлі продажу від 14 грудня 1996 року не можна вважати укладеною між сторонами письмовою угодою купівлі-продажу в розумінні вимог закону оскільки не додержано вимоги про його нотаріальне посвідчення. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56)).
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).
За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)). 
Вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів дійсними. При розгляді справи про визнання правочину дійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі №205/1783/20). 
Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може "вражати" правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення.
В ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
Оскільки оспорюваний договір купівлі - продажу було укладено 04 грудня 1996 року, спір щодо визнання його дійсним підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК УРСР 1963 року.
Набуття права власності – це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Водночас згідно зі статтею 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. 
Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР).
Глава 20 ЦК УРСР 1963 року, яка регулювала відносини купівлі-продажу, передбачала особливості його укладення щодо певного виду майна.
Питання відчуження земельних ділянок також підпадали під дію Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» № 15-92 від 26 грудня 1992 року (далі – Декрет № 15-92).
Статтею 4 Декрету № 15-92 було встановлено що громадяни України мають право продавати або іншими способами відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, без зміни їх цільового призначення.
Договір купівлі-продажу або іншими способами відчужування земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській Раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка.
Продаж земельної ділянки провадиться за ціною, встановленою угодою сторін, але ця ціна не може бути меншою за нормативну ціну землі.
Ціна земельної ділянки за договором купівлі-продажу є підставою для сплати державного мита, а також для розрахунків при заставі земельної ділянки. 
За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. 

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, було встановлено, що 04 грудня 1996 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки, який не містить належної ідентифікації сторін договору, а також необхідної інформації про предмет договору, як істотну умову (технічну характеристику), не підтверджує перехід (передачу) предмета купівлі-продажу від продавця до покупця, не містить достатню інформацію щодо вартості предмета договору (не зазначено, чи є отримані відповідачем кошти саме узгодженою сторонами вартістю належного відповідачу майна, чи є ці кошти остаточним розрахунком за договором).
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у теперішній час (починаючи з 1996 року) не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення його від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надавала.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що спірний договір нотаріально посвідчений не був, доказів навмисного ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надала, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов загалом правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Сліс Андрія Сергійовича, Садівничого товариства «ЛЕВАДА» -залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2026 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складно 15.05.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв