РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
27 травня 2026 р.  Справа № 120/1506/26

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 20 січня 2026 року звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення його із військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю І групи. Разом із рапортом позивач надав наступні документи: копія паспорту ОСОБА_1 , копія картки платника податків ОСОБА_1 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копія паспорту ОСОБА_2 , копія картки платника податків ОСОБА_2 , копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ №712829 від 05.11.2020 року, копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 25.11.2020 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; довідка квартального комітету Виконавчого комітету Пирятинської міської ради №74 від 08.12.2025 року; довідка за формою 5 №1499 від 16.01.2026 року молодшого сержанта ОСОБА_4 ; копія рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 29.08.2023 року; копія заяви ОСОБА_2 від 17.12.2025 року; акт перевірки сімейного стану військовослужбовця №5 від 26.11.2025 року.
Вищевказаний рапорт був зареєстрований військовою частиною НОМЕР_1 із вх. №1118/521-в від 25.01.2026. Листом за вих. №1118/618 від 31.01.2026 повідомлено представника позивача, що у наданих ОСОБА_1 документах, які додавались до рапорту, як додатки, міститься інформація, що у батька солдата ОСОБА_1 є син від першого шлюбу - громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що прямо суперечить положенням абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, а відтак у військової частини НОМЕР_1 немає правових підстав для звільнення солдата ОСОБА_1 з військової служби.
Позивач із вказаною відмовою не погоджується вважає, дії відповідача протиправними, тому звернулась до суду з позовом.
Ухвалою від 10.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні). 
02.03.2026 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просив відмовити у задоволенні позовної заяви та зазначив, що відсутні підстави для звільнення, оскільки актом обстеження сімейного стану встановлено наявність члена сім`ї першого ступеня споріднення - сина від першого шлюбу ОСОБА_1 , що прямо суперечить положенням абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 з 04.12.2025.
Позивач є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_3 , що видане 09 січня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Пирятинської райдержадміністрації.
ОСОБА_2 є особою з першою групою інвалідності, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №712829, з якої вбачається що останній потребує постійного стороннього догляду.
Відповідно до Акту №5 перевірки сімейного стану військовослужбовця від 26.11.2025, з якого вбачається, що ОСОБА_2 має:
“Сина (від першого шлюбу) - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 ), проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є військовослужбовцем служби за контрактом військової частини НОМЕР_5 , що підтверджується формою 5 від 07.11.2025 р №327;
Син: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження НОМЕР_3 ), проживає за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовець призваний по мобілізації;
Син: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (свідоцтво про народження НОМЕР_6 ) проживає за адресою: АДРЕСА_2 , школяр.
Другого ступеня споріднення:
Онука: Суворова Ірина Дмитрівна, ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про народження НОМЕР_7 від 24.09.2013).
В ході перевірки також виявлено дружина - ОСОБА_5 , розлучені (згідно рішення Пирятинського районного суду Полтавської області, справа №544/1926/232/544/329/2023 від 29 серпня 2023 року).
Батько - ОСОБА_6 - інформація відсутня, в зв`язку з тим, що є громадянином російської федерації та проживає на її території.
Мати - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_8 від 10.02.2025 року).
Установлено: Відповідно до висновку медико-соціальних експертних комісій про умови і характер праці інвалідів обов`язковими для адміністрації підприємств, установ і організацій МО України довідка МСЕК від 05.11.2020 року, серія 12ААБ №712829, група інвалідності 1 (перша) Б з 01.08.2020 року, безтерміново, потребує постійного стороннього догляду). Відсутні інші члени сім`ї першого та другого ступеня споріднення.”
Також, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , заявою від 17 грудня 2025 року, засвідченою державним нотаріусом, підтвердив, що із числа членів сім`ї першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) обирає гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Згідно з наданими письмовими свідченнями, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син від першого шлюбу, підтверджує, що станом на теперішній час проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_5 з 23 січня 2025 року по теперішній час. У зазначених свідченнях він також підтверджує відсутність наміру здійснювати догляд за батьком та повідомляє, що не планує звільнятися з військової служби з підстав здійснення догляду. Разом з тим, не заперечує проти призначення доглядачем брата - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що засвідчено Начальником штабу - першим заступником командира військової частини НОМЕР_5 . 
Перебування на військовій службі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за контрактом у військовій частині НОМЕР_5 з 23.01.2025 по теперішній час, підтверджується Довідкою форми 5 №18 від 16.01.2026. 
З метою забезпечення батька постійним доглядом, позивач 20 січня 2026 року, звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення його із військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю І групи. Разом із рапортом позивач надав наступні документи: копія паспорту ОСОБА_1 , копія картки платника податків ОСОБА_1 , копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , копія паспорту ОСОБА_2 , копія картки платника податків ОСОБА_2 , копія довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААБ №712829 від 05.11.2020 року, копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 25.11.2020 року, копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 ; довідка квартального комітету Виконавчого комітету Пирятинської міської ради №74 від 08.12.2025 року; довідка за формою 5 №1499 від 16.01.2026 року молодшого сержанта ОСОБА_4 ; копія рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 29.08.2023 року; копія заяви ОСОБА_2 від 17.12.2025 року; акт перевірки сімейного стану військовослужбовця №5 від 26.11.2025 року.
Вищевказаний рапорт був зареєстрований військовою частиною НОМЕР_1 із вх. №1118/521-в від 25.01.2026.
Листом від за вих. №1118/618 від 31.01.2026 повідомлено представника позивача, що у наданих ОСОБА_1 документах, які додавались до рапорту, як додатки, міститься інформація, що у батька солдата ОСОБА_1 є син від першого шлюбу - громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що прямо суперечить положенням абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, а відтак у військової частини НОМЕР_1 немає.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби за сімейними обставинами, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
За змістом частин першої, другої статті 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389-VIII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону № 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно зі статтею 2 Закону № 389-VIII правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює та визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII визначено види військової служби.
Одним з різновидів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період (абз. 3 ч. 6 ст. 2 Закону №2232-XII).
Підстави для звільнення військовослужбовців із військової служби, в тому числі і особливості звільнення з військової служби під час дії особливого періоду, визначені у частині четвертій статті 26 Закону №2232-XII.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону про військову службу військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті.
Згідно з абзацом тринадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII такою поважною причиною є необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, визначено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Відповідно до підпункту 26 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону про військову службу, подаються, серед іншого:
документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме:
у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10.12.2024 № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21.09.2015 № 946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10.12.2024 № 2067, про потребу в постійному догляді.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, що згідно з поданим рапортом та доданими до нього документами, батько позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з інвалідністю І Б групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико - соціальної експертної комісії серії 12 ААБ від 04.11.2020, ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
Отже, наявність особи, яка потребує постійного догляду, у цій справі є встановленою, та відповідачем не оспорюється.
Натомість проблемним питанням у спірних правовідносинах є з`ясування наявності чи відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за батьком позивача.
Щодо вказаного питання Верховний Суд у постановах від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24 та від 07.05.2025 у справі № 420/30227/24 сформував такі висновки:
для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов:
- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;
- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
При цьому, «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону про військову службу.
Законодавство України не містить універсального визначення поняття «член сім`ї», яке підлягало б однаковому застосуванню у всіх видах правовідносин.
Наприклад, відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частиною другою статті 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Отже, сімейне та житлове законодавство пов`язує належність до членів сім`ї з фактом спільного проживання, спільного побуту та наявністю взаємних прав і обов`язків. Водночас інші законодавчі акти, зокрема у сфері соціального забезпечення, оподаткування тощо, визначають коло членів сім`ї значно ширше, не обмежуючи його виключно фактом спільного проживання.
Тому, одна і та сама особа в межах різних правовідносин може визнаватися членом сім`ї або не визнаватися таким залежно від функціонального призначення відповідної норми.
Так, попереднє правове регулювання передбачало можливість звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворими членами сім`ї (зокрема дружиною (чоловіком), дитиною, батьками своїми чи дружини (чоловіка)) без встановлення додаткових умов щодо наявності інших осіб, здатних забезпечити такий догляд.
Водночас, із прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» законодавець істотно змінив підхід до регулювання цих правовідносин, доповнивши відповідну підставу звільнення умовою відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення.
Зазначені зміни свідчать про те, що законодавець прагнув об`єктивізувати підстави звільнення з військової служби за сімейними обставинами, підвищивши вимоги до їх обґрунтованості.
Якщо раніше достатньою була сама наявність необхідності здійснення догляду, то після внесення змін законодавець пов`язав можливість звільнення з додатковою умовою - відсутністю інших осіб, які можуть забезпечити такий догляд.
Отже, законодавець фактично посилив критерій поважності відповідної підстави, обмеживши її випадками, коли військовослужбовець є єдиною особою, здатною забезпечити необхідний догляд.
Використовуючи у тексті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» поняття «член сім`ї першого чи другого ступеня споріднення», законодавець не надав його нормативного визначення.
Водночас, суд вважає помилковим застосування у спірних правовідносинах за аналогією положень сімейного чи житлового законодавства для з`ясування змісту поняття «член сім`ї першого чи другого ступеня споріднення».
Так, положення Сімейного кодексу України не оперують категоріями ступеня споріднення у контексті визначення складу сім`ї, а натомість пов`язують належність до членів сім`ї лише з фактом спільного проживання, спільного побуту та наявністю взаємних прав і обов`язків. При цьому сім`ю можуть утворювати й особи, які взагалі не мають ступеню споріднення.
Отже, сімейне законодавство використовує інші критерії для визначення кола членів сім`ї, ніж ті, що закладені у спірній нормі, яка прямо поєднує поняття «член сім`ї» зі ступенем споріднення. Це свідчить про те, що відповідні поняття мають різне контекстуальне наповнення залежно від сфери правового регулювання, а тому їх ототожнення є необґрунтованим.
Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 29.04.2026 року у справі № 520/14746/25.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у розумінні Закону 2232-XII поняття «члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення» необхідно тлумачити більш широко - як таке, що охоплює осіб, пов`язаних із відповідною особою родинними відносинами першого чи другого ступеня споріднення, оскільки інше тлумачення призвело б до необґрунтованого звуження сфери застосування спірної норми та суперечило б її меті.
Відповідно до підпункту 26 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, одним із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення чи другого ступеня споріднення є акт перевірки сімейного стану військовослужбовця, який наявний у матеріалах справи.
Згідно матеріалів справи, підставою для відмови відповідача у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби стала наявність у батька позивача сина від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 ), проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є військовослужбовцем служби за контрактом військової частини НОМЕР_5 , що підтверджується формою 5 від 07.11.2025 р. №327 та Актом обстеження сімейного стану військовослужбовця № 5 від 26.11.2025, затвердженого ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_10 .
На підтвердження неможливості здійснення братом позивача ОСОБА_4 догляду за батьком , позивачем подано до суду:
заяву батька позивача ОСОБА_2 від 17 грудня 2025 року, засвідченою державним нотаріусом, якою підтвердив, що із числа членів сім`ї першого ступеня споріднення для свого утримання (догляду) обирає гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Згідно з наданими письмовими свідченнями, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син від першого шлюбу, підтверджує, що станом на теперішній час проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_5 з 23 січня 2025 року по теперішній час. У зазначених свідченнях він також підтверджує відсутність наміру здійснювати догляд за батьком та повідомляє, що не планує звільнятися з військової служби з підстав здійснення догляду. Разом з тим, не заперечує проти призначення доглядачем брата - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що засвідчено Начальником штабу - першим заступником командира військової частини НОМЕР_5 . 
Перебування на військовій службі ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , за контрактом у військовій частині НОМЕР_5 з 23.01.2025 по теперішній час, підтверджується Довідкою форми 5 №18 від 16.01.2026.
Як уже було зазначено вище, відповідно до сформованої практики Верховного Суду, під поняттям «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення» слід розуміти не лише їх формальну (юридичну) відсутність, а й відсутність таких осіб у фактичному розумінні, тобто відсутність реальності можливості здійснення ними постійного догляду за особою, яка цього потребує.
У цьому випадку, на думку суду хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення (брат позивача), неможливість ним здійснювати догляд за батьком, який потребує постійного стороннього догляду, у зв`язку з перебуванням на військовій службі є не лише об`єктивними підставами, що унеможливлюють виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд.
Щодо доводів представника відповідача у відзиві щодо наявності батька у батька позивача, то суд такі оцінює критично, з огляду на те, що відомості перебування такого на території України відсутні, оскільки такий проживає на території російської федерації.
Вказане корелюється із правовою позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, яка викладена у постанові від 25.11.2025 у справі № 600/2198/25-а.
Тому суд вважає вищенаведене достатньою підставою для звільнення позивача - ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є істотними для прийняття даного судового рішення.
Щодо позовних вимог зобов`язального характеру, суд зазначає, що згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Комітет Міністрів Ради Європи сформулював принципи, які слугують змістовими гарантіями ухвалення справедливого рішення. Здійснюючи дискреційні повноваження, адміністративний орган: переслідує лише ту мету, задля якої його наділено такими повноваженнями; дотримується принципу об`єктивності й безсторонності, враховуючи лише ті чинники, які стосуються конкретної справи; дотримується принципу рівності перед законом, не допускаючи несправедливої дискримінації; забезпечує належну рівновагу між несприятливими наслідками, які його рішення може мати для прав, свобод чи інтересів осіб, та переслідуваною при цьому метою; приймає своє рішення в межах строку, прийнятного під кутом зору питання, яке вирішується; забезпечує послідовне застосування загальних адміністративних приписів з одночасним врахуванням конкретних обставин кожної справи.
У пункті 2.4 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 3-рп/2016 ідеться про те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України), одним з елементів якого є правова визначеність положень законів та інших нормативно-правових актів.
За правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці, неминуче призводить до сваволі (абзац другий підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини).
Конституційний Суд України виходить із того, що принцип правової визначеності не виключає визнання за органом державної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (див. рішення від 02 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 02 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 10.09.2020 у справі №806/965/17 та від 11.02.2026 у справі №580/7979/21.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач подав відповідачу документи на підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби відповідно до закону у зв`язку із необхідністю догляду за батьком, який є особою з інвалідністю І Б групи.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача звільнити позивача за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю І Б групи.
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову повністю.
Щодо судового збору, суд зазначає, що розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 139 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з військової служби на підставі абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю I Б групи.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення за сімейними обставинами ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до абзацу 13 підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком, який є особою з інвалідністю I Б групи.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні судовий збір в сумі 1331,20 (одна тисяча триста тридцять одна гривня двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_9 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_10 ).
Рішення суду складено 27.05.2026.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна