ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 462/2827/22
провадження № 61-12503св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Біляк Оксана Ярославівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2025 року у складі судді Кирилюк А. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Біляк О. Я. (далі - приватний нотаріус Біляк О. Я.), про визнання правочину недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його сестра ОСОБА_5 , яка за життя заповіту не складала, родичів першої черги спадкування за законом - не мала.
23 травня 2022 року він звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Давидчак С. В. (далі - приватний нотаріус Давидчак С. В.) із заявою про відкриття спадкової справи. 
За життя ОСОБА_5 на праві власності належала квартира за адресою: 
АДРЕСА_1 , загальною площею 39,2 кв. м, яку він мав успадкувати як єдиний спадкоємець другої черги спадкування за законом після її смерті. 
Однак 07 лютого 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, обставини укладення якого дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_5 помилилася щодо його правової природи, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладання між нею та ОСОБА_4 , вважаючи, що укладає договір довічного утримання. 
На момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 була особою похилого віку, мала поганий стан здоров`я, у зв`язку з чим, оспорюваний договір було посвідчено у її квартирі ( АДРЕСА_1 ); вона потребувала сторонньої допомоги, яку іноді їй надавала відповідачка, яка працювала медсестрою та була сусідкою померлої; через два дні після відчуження квартири ОСОБА_5 померла. 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 
07 лютого 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Біляк О. Я., зареєстрований у реєстрі за № 288. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що тлумачення статті 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) свідчить, що формально коло осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним як вчиненого внаслідок помилки, у статті 229 ЦК України не обмежується. Проте уявлення про справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Тому тільки особа, яка помилялася, і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності помилки та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин.
Таким чином, лише ОСОБА_5 могла ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності помилки та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин. ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , не довів, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири, ОСОБА_5 помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, не розуміючи, що укладає договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 

Як на підставу касаційного оскарженнязаявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 червня 2018 року у справі № 569/16624/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Посилається на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411, пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 червня 2018 року у справі № 569/16624/15-ц про те, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Обставини укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 07 лютого 2022 року дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_5 помилилася щодо правової природи зазначеного договору.
На момент укладення договору ОСОБА_5 було 72 роки, вона мала поганий стан здоров`я, потребувала сторонньої допомоги, яку їй як медсестра надавала відповідачка; спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_5 ; після укладення договору купівлі-продажу від 07 лютого 2022 року вона й надалі проживала у квартирі; умовами оспорюваного договору не передбачено обов`язку продавця звільнити квартиру, натомість сторони домовилися про те, що ОСОБА_5 має право довічного безоплатного проживання у квартирі, що є предметом договору; грошові кошти на виконання умов цього договору відповідачка не сплатила. 
На підтвердження вказаних обставин позивачка надала належні докази, які суди не дослідили, а тому дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі 
статті 229 ЦК України. 
У грудні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_4 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2025 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., 
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Залізничного районного суду м. Львова матеріали цивільної справи № 462/2827/22; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У листопаді2025 року матеріали справи № 462/2827/22 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що 07 лютого 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно зі свідоцтвом про смерть від 16 лютого 2022 року серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 72 років. 
Згідно з витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі від 23 травня 2022 року № 69009493 року, виданого приватним нотаріусом Давидчак С. В., було здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавцем у якій є ОСОБА_5 .
Відповідно до відповіді приватного нотаріуса Давидчак С. В. від 02 червня 2022 року № 22/02-14, вона відкрила спадкову справі за № 07/2022 після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем майна якої є ОСОБА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта 
від 06 червня 2022 року, право власності ОСОБА_5 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 припинено 07 лютого 2022 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер.
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 червня 2024 року залучено ОСОБА_2 до участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Біляк О. Я., про визнання правочину недійсним як правонаступника позивача ОСОБА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорення правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). 

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу) (постанова Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20).

Тлумачення статті 229 ЦК України свідчить, що формально коло осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним як вчиненого внаслідок помилки у статті 229 ЦК України не обмежується. Проте уявлення про справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Тому тільки особа, яка помилялася, і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності помилки та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин (постанова Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 352/1824/16-ц).

Установивши, що ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , не є стороною оспорюваного ним договору купівлі-продажу, а тому не має права вимагати визнання цього правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України, суди попередніх інстанцій загалом дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 

Верховний Суд урахував, що суди попередніх інстанцій помилково послалися як на додаткову підставу для відмови у задоволенні позову на недоведеність обставин, які б беззаперечно свідчили, що ОСОБА_5 помилялася щодо правової природи оспорюваного правочину, водночас зазначене не вплинуло на правильність вирішення спору по суті. 

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають. 

Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 червня 2018 року у справі № 569/16624/15-ц, від 28 березня 2018 року у справі у справі № 645/10160/15 (провадження № 61-13652св18), від 03 травня 2018 року у справі № 465/826/13 (провадження № 61-745св17) та № 334/7904/15 (провадження № 61-4417св18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 лютого 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник