Справа № 125/452/23
Провадження № 22-ц/801/1115/2026
Категорія: 8
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач: Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року	Справа № 125/452/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Панасюка О. С., Сала Т. Б.,
секретар судового засідання Куленко О. В.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 , 
відповідач Барська міська рада Вінницької області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Ярковською Світланою Олександрівною, на рішення Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2026 року, ухвалене у складі судді Хитрука В. М. в м. Бар, дата складання повного судового рішення 20 лютого 2026 року, - 
в с т а н о в и в :
У березні 2023 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Чубар О. В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та Барської міської ради Вінницької області про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та припинення права приватної власності на нерухоме майно. 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку на підставі Договору купівлі - продажу від 14.06.1988 р., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний будинок на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 02.04.1998 року.
Позивач не має можливості належним чином оформити документи на будинок та виготовити документацію на земельну ділянку, оскільки відповідачем ОСОБА_2 здійснено приватизацію земельної ділянки під гаражне будівництво 0,0035 га, частина якої виділена із земельної ділянки позивача, яка призначена для обслуговування його житлового будинку, а інша частина - із землі загального користування, що призначена для проїзду та проходу. При виділенні земельної ділянки не було погоджено її межі із ним.
Підставою для приватизації відповідачем земельної ділянки стало рішення 54 сесії Барської міської ради 6 скликання від 14.07.2014 р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 », яким за заявою відповідача ОСОБА_2 було затверджено технічну документацію із землеустрою на нову земельну ділянку під будівництво гаража, кадастровий номер 0520210100:01:141:0102, по АДРЕСА_2 та передано йому безкоштовно у приватну власність.
Міська рада в порушення норм ЗК України сформувала та передала у приватну власність відповідача нову земельну ділянку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) під гаражне будівництво, а не на підставі проекту землеустрою, як передбачено ЗК України. 
Оскільки земельна ділянка була виділена із земель загального користування, призначеної для проїзду та проходу до господарських будівель, як позивача так і відповідача, то це фактично позбавило позивача вільного доступу та проїзду до його господарських споруд, що є порушенням ч. 4 ст. 83 ЗК України. 
Крім того, приватизована відповідачем ОСОБА_2 земельна ділянка, розташована майже впритул до будинку позивача та обмежує доступ (прохід, проїзд) для обслуговування будинку. 
Тому позивач просив: - визнати незаконним та скасувати рішення 54 сесії Барської міської ради 6 скликання від 14.07.2014 р. «Про затвердження технічної документації і землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (н місцевості) гр. ОСОБА_2 »; - припинити право приватної власності за ОСОБА_2 , на земельну ділянку кадастровий номер 0520210100:01:141:0102, що розташована з адресою: АДРЕСА_3 ; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, за кадастровим номером: 0520210100:01:141:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2026 року позов задоволено:
- скасовано рішення 54 сесії Барської міської ради 6 скликання від 14.07.2014 р. «Про затвердження технічної документації і землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (н місцевості) гр. ОСОБА_2 »;
- припинено право приватної власності за ОСОБА_2 , на земельну ділянку кадастровий номер: 0520210100:01:141:0102, що розташована з адресою: АДРЕСА_3 ;
- скасовано державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, за кадастровим номером 0520210100:01:141:0102, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .
Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7782/7783/23-21/938/24-21 від 08 жовтня 2024 року, експерт прийшов до висновку, що немає технічно можливих варіантів для влаштування проїзду (проходу) до господарської будівлі (убиральні) та земельної ділянки (під городництво), належних позивачу за Договором купівлі-продажу від 14.06.1998 та Державним актом серія ВН №00572 від 02.04.1998 поза межами земельної ділянки з кадастровим номером 0520210100:01:141:0102. 
Тобто, при формуванні нової земельної ділянки під гаражне будівництво відповідачу ОСОБА_2 не були враховані межі земельної ділянки позивача згідно Державного акту на право приватної власності на землю від 02.04.1998 р. для обслуговування житлового будинку та не було погоджені межі нової земельної ділянки із власником суміжної земельної ділянки.
В порушення ч. 4 ст. 83 ЗК України відповідачами не було взято до уваги, що спірна ділянка виділяється із земель загального користування, призначених для проїзду та проходу до господарських будівель, як позивача так і відповідача. Передання спірної ділянки відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність, фактично позбавила позивача вільного доступу та проїзду до його господарських споруд.
Не погодившись з таким рішенням, 27 березня 2026 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Ярковську С. О., подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що відсутнє порушене право у позивача: експертним висновком встановлено, що відсутнє накладення земельної ділянки, виділеної відповідачеві, на земельну ділянку позивача, виділена земельна ділянка не відносилась до земель загального користування. 
Суд першої інстанції застосував ч. 4 ст. 83 ЗК України без встановлення правового статусу земель як «землі загального користування» їх формування та обліку, їх відображення у містобудівній документації. При цьому у висновку експерта прямо встановлена відсутність такого статусу. Фактичне використання земельної ділянки як проходу не є тотожним її правовому статусу земель загального користування.
Орган місцевого самоврядування надав дозвіл на відновлення меж земельної ділянки, а не на відведення нової ділянки, що підтверджується Рішенням 49 сесії від 31.01.2014 року Барської міської ради Барського району Вінницької області, у якому йдеться про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Суд безпідставно перекваліфікував ці дії, як формування нової земельної ділянки. 
Рішення Барської міської ради прийняте у 2014 році, позов подано у 2023 році. Суд першої інстанції не дослідив питання спливу позовної давності належним чином, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Передача земельної ділянки відповідачу здійснена на підставі рішення сесії міської ради, прийнято в межах повноважень, передбачених ст. ст. 12, 116, 118, 122 ЗК України.
Наведені експертом зауваження стосуються публічно-правових відносин між державою та суб`єктами землеустрою і не утворюють цивільно-правової підстави для задоволення позову. Висновком експерта встановлено, що доступ до частини земельної ділянки позивача здійснюється через земельну ділянку відповідача, тобто спір має характер користування чужою земельною ділянкою. Для таких випадків законом передбачений спеціальний правовий механізм встановлення земельного сервітуту, натомість позивач обрав спосіб захисту у вигляді припинення права власності відповідача, який не відповідає змісту спірних правовідносин.
Земельна ділянка сформована та зареєстрована у 2014 році, позивач протягом тривалого часу знав про її існування, користувався фактичним проходом та не оскаржував рішення органу місцевого самоврядування. Оскарження правовідносин через значний проміжок часу суперечить принципу правової визначеності.
08 квітня 2026 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Основними доводами відзиву є те, що спірна земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності, позивач дізнався у 2023 році та відразу звернувся до суду. 
Суд вірно встановив, що при формуванні нової земельної ділянки під гаражне будівництво відповідачу ОСОБА_2 не були враховані межі земельної ділянки позивача, для обслуговування житлового будинку та не було погоджено межі нової земельної ділянки з позивачем, як власником суміжної земельної ділянки. Крім того, в порушення вимог ч. 4 ст. 83 ЗК України, у приватну власність відповідача, було передано земельну ділянку, яка відноситься до земель загального користування. Передання спірної земельної ділянки у приватну власність відповідача ОСОБА_2 позбавило позивача вільного доступу та проїзду до його господарських споруд. 
В судовому засідання апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Ярковська С. О. підтримала викладене в апеляційній скарзі, просила її задовольнити.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, у відзиві на апеляційну скаргу виклав прохання розглядати справу без його участі та участі його представника.
Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи представник Барської міської ради Вінницької області до суду не з`явився, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надсилав, а тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону.
По справі встановлено наступні обставини:
- позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний будинок з господарськими спорудами. Право власності позивача на будинок підтверджується Договором купівлі-продажу від 14.06.1988 р., зареєстрованим в Могилів-Подільському БТІ за № 764 (а.с. 8-9 на звороті). Право власності позивача на земельну ділянку, площею 0,0545 га, для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 02.04.1998 р (а.с. 10 на звороті);
- на а.с. 11-16 міститься будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 ;
- Рішенням 49 сесії 6 скликання Барської міської ради Барського району Вінницької області від 31.01.2014 «Про надання дозволу на виготовлення документації на земельну ділянку гр. ОСОБА_2 » надано дозвіл відповідачу ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтованою площею 0,0491га по АДРЕСА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови» (а. с. 30 на звороті);
- рішенням 54 сесії Барської міської ради 6 скликання від 14.07.2014 р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення)меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_2 » затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку під будівництво гаража, кадастровий номер: 0520210100:01:141:0102, по АДРЕСА_2 та передано йому безкоштовно у приватну власність (а.с. 7);
- на а.с. 36 міститься Договір 53-14/00 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельної(них) діянки(нок) від 10 лютого 2014 року;:
- на а.с. 29-39 міститься технічна документація із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок гр. ОСОБА_2 , земельні ділянки знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 (діл. № 1) та АДРЕСА_5 (діл. № 2);
- згідно Державного акту серії ВН № 137093 від 13 січня 2004 року земельна ділянка площею 0,0491 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_6 належить ОСОБА_2 (а. с. 31);
- Висновком експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 08 жовтня 2024 року № 7782/7783/23-21/938/24-21 встановлено наступне (а. с. 137 – 168):
1. На підставі вище проведеного дослідження встановлено, що на спірну земельну ділянку за кадастровим номером 0520210100:01:141:0102 розташовану по АДРЕСА_2 згідно вимог ст. 79-1 Земельного кодексу України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій» та пунктів 2, 3 Розділ VII «Прикінцеві та перехідні положення» закону України «Про Державний земельний кадастр» потрібно було розробляти проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
2. На підставі вище проведеного дослідження встановлено, що розроблення та затвердження технічної документація на земельну ділянку за кадастровим номером 0520210100:01:141:0102, а саме: «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок гр. ОСОБА_2 , земельні ділянки знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 (діл. №1) та АДРЕСА_2 (діл. №2)» не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Розроблення Технічної документації не відповідає вимогам ст. 79-1 Земельного кодексу України, п.п.2, 3 Розділ VII «Прикінцеві та перехідні положення» закону України «Про Державний земельний кадастр», ст. 29 закону України «Про землеустрій», ст. 34 закону України «Про Державний земельний кадастр», пункту 2.8 Інструкції № 376, Додатку 1 та Додатку 2 до Інструкції № 376 (див. дослідну частину арк. 17-22 висновку та Таблицю № 1). Затвердження Технічної документації не відповідає вимогам ст.186 Земельного кодексу України. 
3. На підставі проведеного дослідження, враховуючи наявні матеріали, вимоги нормативно-правових актів з питань будівництва та результати отримані під час натурного обстеження, встановлюємо, що конфігурація меж та місцерозташування земельної ділянки площею 0.0035га з кадастровим номером 0520210100:01:141:0102 не відповідає вимогам чинних норм, зокрема п.п.6.1.39, 6.1.41, 15.2.2, таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», п.4.6, розділу 6 ДБН В.2.3-15:2007 «Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів» щодо здійснення будівництва будівлі гаражу.
4. На підставі вище проведеного дослідження, керуючись вимогами нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування наданих на дослідження матеріалів цивільної справи № 125/452/23, результатів топографо-геодезичної зйомки та проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження експерт прийшов до висновку, що не має місце порушення землекористування, зокрема порушення меж та накладання земельних ділянок - 0520210100:01:141:0102, по АДРЕСА_2 та земельної ділянки за державним актом на право приватної власності на землю від 02.04.1998 р, для обслуговування житлового будинку площею 0,0545га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів. 
5. На підставі вище проведеного дослідження, керуючись вимогами нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування наданих на дослідження матеріалів цивільної справи №125/452/23, результатів проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження експерт прийшов до висновку, що не має місце порушення землекористування, а саме виділення земельної ділянки 0520210100:01:141:0102, під будівництво гаража із земель загального користування призначених для проїзду та проходу, згідно правовстановлюючих документів - Державного акту на право приватної власності на землю від 02.04.1998р, для обслуговування житлового будинку площею 0,0545га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та вимог нормативно-правових актів. 
6. На підставі вище проведеного дослідження, керуючись вимогами нормативно-правових актів з питань будівництва, землеустрою та землекористування наданих на дослідження матеріалів цивільної справи № 125/452/23, результатів топографо-геодезичної зйомки та проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження експерт прийшов до висновку, що не має технічно можливих варіантів для влаштування проїзду (проходу) до господарської будівлі (убиральні) та земельної ділянки (під городництво), належних позивачу за Договором купівлі-продажу від 14.06.1998 та Державним актом серія ВН №00572 від 02.04.1998 поза межами земельної ділянки за кадастровим номером 0520210100:01:141:0102, що графічно відображено на план-схемі в додатках 3 та 5 висновку (а.с. 137 – 168).
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
У частині першій статті2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За частиною першою статті13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Гарантоване статтею55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20).
Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
В справі що розглядається позивач стверджує, що відповідачем порушене його право на земельну ділянку, оскільки виділення земельної ділянки відповідачеві відбулося за рахунок належної на праві приватної власності позивачеві земельної ділянки та за рахунок проходу (проїзду) земель загального користування.
Для вирішення питання чи дійсно має місце накладення земельних ділянок позивача та відповідача і за рахунок якого виду земель виділена земельна ділянка відповідачеві, по справі було призначено та проведено судову експертизу. 
Як вбачається з Висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 08 жовтня 2024 року № 7782/7783/23-21/938/24-21 (а. с. 137 – 168), експертами встановлено, що не має місце порушення землекористування, зокрема порушення меж та накладання земельних ділянок - 0520210100:01:141:0102, по АДРЕСА_2 та земельної ділянки за державним актом на право приватної власності на землю від 02.04.1998 р, для обслуговування житлового будинку площею 0,0545га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів (пункт 4 Висновку) та не має місце порушення землекористування, а саме виділення земельної ділянки 0520210100:01:141:0102, під будівництво гаража із земель загального користування призначених для проїзду та проходу, згідно правовстановлюючих документів - Державного акту на право приватної власності на землю від 02.04.1998р, для обслуговування житлового будинку площею 0,0545га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та вимог нормативно-правових актів (пункт 5 Висновку). 
Відтак жодне з тверджень позивача про те, що його право порушене накладенням земельних ділянок та що земельна ділянка відповідачеві виділена за рахунок земель загального користування (проїзду, проходу), - не знайшли свого підтвердження.
Суд першої інстанції розглядаючи справу, на зазначене уваги не звернув, при винесенні рішення опирався не на фактичні обставини справи, а на припущення, зокрема безпідставно виснував, що земельна ділянка виділена відповідачеві за рахунок земель загального проїзду (проходу), хоча такого правового статусу ця земельна ділянка не має, в справі відсутні докази цього, що також підтверджено Висновком експертів.
Окрім того слід зазначити, що дійсно в пункті 6 Висновку експертів зазначено, що на підставі вище проведеного дослідження, керуючись вимогами нормативно-правових актів з питань будівництва, землеустрою та землекористування, наданих на дослідження матеріалів цивільної справи № 125/452/23, результатів топографо-геодезичної зйомки та проведеного натурного обстеження об`єктів дослідження експерт прийшов до висновку, що не має технічно можливих варіантів для влаштування проїзду (проходу) до господарської будівлі (убиральні) та земельної ділянки (під городництво), належних позивачу за Договором купівлі-продажу від 14.06.1998 та Державним актом серія ВН №00572 від 02.04.1998 поза межами земельної ділянки за кадастровим номером 0520210100:01:141:0102, що графічно відображено на план-схемі в додатках 3 та 5 висновку.
Такий висновок експертів свідчить про можливий спір щодо користування чужою земельною ділянкою, однак про наявність такого порушеного права позивач у цій справі не заявляв, при цьому апеляційний суд наголошує, що за жодних умов наявність спору про право користування чужою земельною ділянкою не може бути підставою для позбавлення особи права власності на цю земельну ділянку.
Не може бути підставою для задоволення позову і встановлену у пунктах 1-3 Висновку експертів невідповідність технічних документів відповідача на землю порядку затвердження технічної документації та невідповідність конфігурації земельної ділянки ДБН, оскільки ці порушення відносяться до помилок управлінської діяльності органу місцевого самоврядування та жодним чином не впливають на права (інтереси) позивача та не порушують їх.
Як уже зазначалося вище, судова практика є сталою та Верховний Суд у згаданих вище постановах неодноразово наголошував,  що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства. Встановлена судами відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20 та ін.).
Отже, у справі що розглядається, оскільки позивач ОСОБА_1 не довів наявності в нього порушеного права (інтересу) тим, що відповідачеві ОСОБА_2 на праві приватної власності виділена та належить земельна ділянка під будівництво гаража, кадастровий номер: 0520210100:01:141:0102, по АДРЕСА_2 , - йому слід відмовити у задоволенні позову виключно з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача.
Оскільки відсутність порушення прав і законних інтересів ОСОБА_1 є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, апеляційний суд не дає оцінки іншим доводам сторін.
За наведених обставин, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове. 
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, які суд вважав доведеними, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.
Тому рішення Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2026 року підлягає скасуванню з постановленням нового: про відмову у задоволенні позову.
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови у задоволенні позову (що має місце у цій справі) - на позивача.
Відповідач ОСОБА_2 поніс витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 609,50 грн (а.с. 232).
До закінчення судових дебатів в апеляційному суді представник відповідача Ярковська С. О. заявила про те, що докази витрат на правничу допомогу будуть подані впродовж п`яти днів після винесення постанови апеляційним судом.
Враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з ОСОБА_1 слід стягнути 1 609,50 грн на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених ним судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Ярковською Світланою Олександрівною, задовольнити.
Рішення Барського районного суду Вінницької області від 12 лютого 2026 року скасувати та постановити нове судове рішення:
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Барської міської ради Вінницької області про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та припинення права приватної власності на нерухоме майно. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 609 (одну тисячу шістсот дев`ять гривень 50 к.) понесених ним судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 .

Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_8 .

Відповідач: Барська міська рада Вінницької області, ЄДРПОУ 04051017, місце знаходження: вул. Г. Майдану, буд. 6, м. Бар, Вінницька область, поштовий індекс 23000.

Повне судове рішення складено 12 травня 2026 року.

Головуюча   Т. М. Шемета

Судді:       О. С. Панасюк

Т. Б. Сало