КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 370/430/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10459/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,
суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 26 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Сініциної О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначала, що 26 грудня 2023 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Сторони мають спільного сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Однак, спільне життя у сторін не склалося, через різні погляди на сімейне життя, що суперечить уявленням позивача про сім`ю, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові один до одного. Сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а тому шлюб набув формальних ознак.
На думку позивача збереження шлюбу та примирення є неможливими і суперечить її інтересам.
Враховуючи викладене, просила розірвати шлюб, зареєстрований 26 грудня 2023 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 1-3, 29-31).
11 лютого 2026 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява в якій зазначено прохання розірвати шлюб з позивачкою ( ОСОБА_1 ), розгляд справи провести за відсутності відповідача (а.с. 49-50). 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 26 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено. 
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26 грудня 2023 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1783.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 331, 20 грн (а.с. 51).
Не погодившись з рішенням районного суду, 09 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення, а позовну заяву залишити без розгляду (а.с. 54-57).
Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Вважала, що відновлення подружніх відносин можливе і суд не вжив всіх заходів для встановлення таких обставин.
Вказувала, що після подання позову сторони вирішили примиритись, але не встигли довести до відома цю інформацію.
У зв`язку з тим, що судом не було вжито заходів до примирення помруж, не надано строку для примирення, суд передчасно дійшов висновку про розірвання шлюбу (а.с. 54-57).
13 травня 2026 року від апелянта ОСОБА_1 надійшла заява в які заявник просила задовольнити скаргу, пославшись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер та надала копію свідоцтва про смерть відповідача (а.с. 70-74).

Особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. 
Повідомлення апелянта ОСОБА_1 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, про розгляд справи апеляційним судом 04 червня 2026 року апелянт ОСОБА_1 була сповіщена 28 квітня 2026 року повідомленням її представника - адвоката Крушинської А.А. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення (а.с. 68-69, 76-80). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. 
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).
Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).
Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

26 грудня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1783 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 ). Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка « ОСОБА_4 », дружини « ОСОБА_5 » (а.с. 15).
Сторони мають спільного сина - ОСОБА_3 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується випискою із запису про народження № G289/2025 від 05 лютого 2025 року Федеративної Республіки Німеччина (а.с. 16-17).
Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим.
Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
За змістом ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Статтею 110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Так, позивач в позовній заяві стверджувала, що після укладення шлюбу сторони по справі проживали разом однак після певного періоду часу почали проживати окремо, спільне життя не склалось у зв`язку з різними поглядами на сімейне життя, що суперечить уявлення позивачки про сім`ю та на цьому підґрунті втрачено взаєморозуміння, почуття любові один до одного. Зазначала, що спільне господарство сторонами не ведеться, шлюб набув формальних ознак, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме законним інтересам позивачки, які мають істотне значення. Також позивач вказувала, що категорично заперечує проти примирення з відповідачем, оскільки вважала, що даний шлюб зберегти неможливо і такої мети позивачка не має з огляду на прагнення позивачки припинити шлюбні відносини із відповідачем. З огляду на викладене просила строк для примирення не надавати, заперечувала проти примирення, вважала що зберегти сім`ю неможливо, усі судові засідання провести за її відсутності, забезпечити розгляд справи у межах 2-х місячного процесуального строку, видати судове рішення з відміткою про набрання ним законної сили та оформити його у відповідності до вимог для проставлення Апостилю, про що подані окремі письмові заяви. (а.с. 1-3, 4, 5-6, 7-11, 29-39).
11 лютого 2026 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява в якій зазначено прохання розірвати шлюб з позивачкою ( ОСОБА_1 ), розгляд справи провести за відсутності відповідача (а.с. 49-50). 
Таким чином, встановивши у тому числі на підставі змісту поданих подружжям заяв, що жоден з подружжя не бажав примиритися, збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з подружжя, суд першої інстанції, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного та вмотивованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач хотіла залишити позов без розгляду, не можуть братися до уваги, оскільки матеріали справи не містять волевиявлення позивача на припинення справи, тобто позивач не скористалася правом на подачу заяви про залишення позову без розгляду чи відмови від позову, до ухвалення судом рішення у справі.
22 квітня 2026 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення районного суду, ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 21 травня 2026 року. Такі обставини знайшли підтвердження витягом з Реєстру (а.с. 74-75) 
Відповідно до ч. 1 ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (ч. 7 ст. 240 ЦПК України).
Системний аналіз норм СК України вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. 
Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства та обставини цієї справи за якими: позивач ОСОБА_1 в позовній заяві та доданих до суду першої інстанції письмових заявах категорично заперечувала проти надання строку на примирення з відповідачем, оскільки зазначала, що даний шлюб зберегти неможливо і такої мети позивачка не має з огляду на прагнення позивачки припинити шлюбні відносини із відповідачем, просила забезпечити розгляд справи у межах 2-х місячного процесуального строку, видати судове рішення з відміткою про набрання ним законної сили та оформити його у відповідності до вимог для проставлення Апостилю, а від відповідача ОСОБА_2 надійшла до районного суду заява в якій відповідач не заперечував проти задоволення позову про розірвання шлюбу, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи апелянта про ненадання районним судом строку на примирення подружжя як підстави визнання незаконним і скасування оскаржуваного рішення районного суду (а.с. 1-3, 4, 5-6, 7-11, 29-39, 49-50).
Примушування будь-якої із сторін до збереження шлюбу суперечить вільному волевиявленню сторони, яка наполягає на розірванні шлюбу та є обмеженням прав особи, гарантованих Конституцією України та нормами СК України. 
З вказаних підстав, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на ненадання судом першої інстанції додаткового строку шість місяців для примирення сторін.
Встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 помер, оскільки смерть відповідача настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після ухвалення оскаржуваного рішення районного суду, а відтак вказана обставина сама по собі не є підставою для скасування оскаржуваного рішення районного суду. 
Відповідно до положень частини 3 ст. 377 ЦПК України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що зміна думки позивача щодо розірвання шлюбу, сама по собі не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції і відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ч. 3 ст. 377, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 26 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 червня 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов