ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 р. 	Справа № 440/12979/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: П`янової Я.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 (головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич) у справі №440/12979/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) подав позов, в якому просив суд: 
- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо переведення пенсії ОСОБА_1 по інвалідності відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” з квітня 2024 року на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
- зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області з квітня 2024 року перевести (відновити) ОСОБА_1 пенсію по інвалідності другої групи відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 задоволено позов. 
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Полтавській області №916300264910 від 08 березня 2024 року про переведення ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області поновити виплату ОСОБА_1 з 01 квітня 2024 року пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та здійснити її виплату з урахуванням проведених виплат.
ГУ ПФУ в Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просило його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що за наслідками проведеної відповідачем перевірки правильності встановлення розміру та виду пенсії, переглянуто право позивача на пенсію по інвалідності згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” та з 01.04.2024 переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Вважає, що у позивача відсутні правові підстави отримувати пенсію по інвалідності за Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, а відповідачем не порушено прав позивача, оскільки приведено його пенсійну справу у відповідність до чинного законодавства.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність вимог останньої та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, просив залишити останню без задоволення, а рішення суду без змін. 
На підставі положень ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що з 27.04.2015 позивачу встановлено безстроково другу групу інвалідності, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що вбачається з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0482204 від 14.05.2015.
З 27.04.2015 позивачу призначено пенсію по інвалідності згідно з Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що підтверджується розпорядженням №264910 від 13.07.2015.
За наслідками проведеної відповідачем перевірки правильності встановлення розміру та виду пенсії, 01.04.2024 позивача переведено на пенсію по інвалідності за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Вид перерахунку: перехід з виду на вид, що підтверджується рішенням органу Пенсійного фонду України №916300264910 від 08.03.2024. 
На звернення позивача щодо підстав зменшення розміру пенсії, відповідач повідомив про те, що за наслідками перевірки правильності встановлення розміру пенсії та виду пенсії його переведено з 01.04.2024 на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 №378 від 05.03.2015 ОСОБА_1 має військове звання капітан, яке не відноситься до посад рядового (сержантського) складу, що вбачається з листа від 26.04.2024 
Позивач, не погодившись з переведенням його на пенсії по інвалідності за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що призвело до отримання пенсії в зменшеному розмірі, звернувся з позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ГУ ПФУ в Полтавській області №916300264910 від 08.03.2024 про переведення позивача на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року (далі по тексту - Закон №2262-ХІІ).
За змістом ч.ч.1,2 ст.1 Закону №2262-ХІІ (у редакції станом на час призначення пенсії позивачу) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.
Відповідно до ч.1 ст.1-2 Закону №2262-ХІІ право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби: 
а) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом;
б) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту;
в) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України;
г) особи начальницького і рядового складу державної пожежної охорони, особи начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;
д) громадяни інших держав із числа військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, і відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають;
е) особи, зазначені у статтях 3 і 4 цього Закону;
є) особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб офіцерського складу, прапорщиків і мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і військової служби за контрактом та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених цим Законом випадках.
Відповідно до ст.18 Закону №2262-ХІІ (у редакції станом на час призначення пенсії позивачу) пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.
Отже, на час призначення позивачу пенсії по інвалідності (27.04.2015) Законом №2262-XII було передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби, зокрема, особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи із числа військовослужбовців строкової служби.
Частиною 1 статті 1-2 Закону №2262-ХІІ (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин 01.04.2024) передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби):
а) особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу;
б) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту;
в) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України;
г) особи начальницького і рядового складу державної пожежної охорони, особи начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;
д) громадяни інших держав із числа військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, і відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають;
е) особи, зазначені у статтях 3 і 4 цього Закону;
є) особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених цим Законом випадках;
ж) державні службовці та працівники навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах;
з) особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України.
Отже, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби, зокрема, особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, особи із числа військовослужбовців строкової служби.
Згідно ч.ч.1,3 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Відповідно до ст.ст.5, 6 Закону СРСР "Про загальний військовий обов`язок" (діяв на момент призову позивача на військову службу) військова служба складається із дійсної військової служби та служби у запасі Збройних Сил СРСР.
Громадяни, які проходять дійсну військову службу, є військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі - військовозобов`язаними.
Згідно з приписами статті 8 Закону СРСР "Про загальний військовий обов`язок" військовослужбовці та військовозобов`язані поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів та офіцерський склад.
Офіцерський склад Збройних Сил СРСР поділяється на: молодший офіцерський склад (від молодшого лейтенанта до капітана включно та їм рівні); старший офіцерський склад (від майора до полковника, включно та їм рівні); вищий офіцерський склад (генерали, адмірали та маршали).
Солдати, матроси, сержанти та старшини, що проходять дійсну військову службу в межах строків, встановлених цим Законом, вважаються такими, що перебувають на дійсній строковій військовій службі, а ті, хто проходить дійсну військову службу, понад встановлених Законом строків тими, хто перебуває на дійсній надстроковій військовій службі.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 01.11.1982 по 29.09.1984 проходив службу в лавах Радянської армії, про що наявний запис в трудовій книжці від 23.09.1976 (а.с.37).
У період з 27 серпня 1982 року по 29 серпня 1984 року ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах СРСР по призову, військове звання – капітан у відставці , що вбачається з довідок ІНФОРМАЦІЯ_1 №378 від 05.03.2015, ІНФОРМАЦІЯ_2 №1743/8/2024 від 22.04.2024 (а.с.33, 35,56).
Позивач з 27.04.2015 є інвалідом 2 групи, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військово - лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол №3902 від 10.12.2014) , випискою з акту огляду медико-соціальною експертною комісією до довідки серії АВ №0482204 від 14.05.2015 (а.с.33, 34). 
Згідно розпорядження №264910 від 13.07.2015 УПФУ в м. Лубнах та Лубенському районі за зверненням позивача, останньому з 27.04.2015 призначено пенсію по інвалідності згідно Закону №2262-ХІІ (а.с.12).
Як встановлено судом першої інстанції, пенсійний орган здійснюючи переведення позивача на пенсію за Законом № 1058, виходив з того, що під час перевірки встановлено, що згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 №378 від 05.03.2015 ОСОБА_1 має військове звання капітан, яке не відноситься до посад рядового (сержантського) складу. 
Надаючи правову оцінку таким висновкам пенсійного органу, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 
1) пенсія за віком; 
2) пенсія по інвалідності; 
3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Положеннями ч.3 ст.45 Закону №1058-IV передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Отже, підставою для переведення з одного виду пенсії на інший є відповідна заява пенсіонера.
Колегія суддів зазначає, що положення Закону №1058-IV не містять норм, які б передбачали повноваження пенсійного органу самостійно, без згоди пенсіонера, переведення його на пенсію за нормами іншого Закону, внаслідок чого її розмір зменшувався. 
Крім того, відповідно до п.4 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.
Матеріали справи не містять доказів особистого звернення позивача до пенсійного органу щодо переведення його на пенсію за іншим Законом.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем протиправно переведено позивача з пенсії по інвалідності за Законом № 2262 на пенсію по інвалідності за Законом № 1058, а тому оспорюване рішення пенсійного органу є протиправним.
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено (доказано) правомірність власного рішення.
З урахуванням наведеного вище, доводи скаржника про те, що відповідачем не порушено прав позивача у сфері пенсійного забезпечення, оскільки його пенсійну справу приведено у відповідність до чинного законодавства, є необґрунтованими.
Таким чином, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Полтавській області №916300264910 від 08 березня 2024 року про переведення ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV та зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області поновити позивачу виплату з 01 квітня 2024 року пенсії по інвалідності відповідно до Закону №2262-ХІІ та здійснити її виплату з урахуванням проведених виплат.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №440/12979/24 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	Я.В. П`янова   А.О. Бегунц