ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
29.06.2026	Справа № 910/1505/26	
За позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» 
до Приватного акціонерного товариства «Астра Люкс» 
про стягнення 75 619, 20 грн
Суддя Я.А.Карабань
Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Державне підприємство Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Астра Люкс» (надалі - відповідач) про стягнення 75 619, 20 грн пені.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 11, 204, 509, 525-526, 530, 549, 610-612, 624, 626, 628, 655, 663-664, 712, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за державним контрактом (договором) про закупівлю № 385/11-24-РМ від 15.11.2024, у частині своєчасної поставки товару.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.
24.02.2026 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва 02.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/1505/26. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
17.03.2026 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній частково заперечує проти задоволення позову та, зокрема, зазначає, що відповідач позов визнає частково, а саме в розмірі 10 % від заявленої суми пені, що складає 7 561, 92 грн. Також вказує, що затримка поставки до 4 днів є незначним порушенням та була наслідком збройної агресії російської федерації в Україні і ці обставини не залежать від відповідача. Крім цього, зазначає, що позивач не зазнав збитків, а відповідач виконав зобов`язання з поставки товару в повному обсязі. Також відповідач зазначає, що укладаючи договір саме позивач визначив, що у разі порушення постачальником (відповідачем) свого зобов`язання щодо поставки товару на строк, що не перевищує 5 днів, позивач залишає за собою право не застосовувати штрафні санкції, зокрема, відповідно до підпункту 8.2.1. договору, замовник залишає за собою право не нараховувати штрафні санкції, передбачені п. 8.2. договору протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня кінцевої дати поставки товару, передбаченої у заявці на поставку товару, складеній замовником за формою, визначеною у додатку №2 до цього договору та специфікації (додаток №1 до договору). У разі прострочення поставки товару понад (п`ять) робочих днів від дати поставки вказаної в заявці на поставку товару, штрафні санкції, передбачені п. 8.2. договору, нараховуються замовником з першого дня прострочення виконання зобов`язань. Отже, на думку відповідача, позивач під час укладання договору визначив прийнятний для себе строк можливого несвоєчасного виконання зобов`язання відповідачем, який не матиме для позивача негативних наслідків, які б потребували відповідної грошової компенсації. Крім цього, відповідач просить суд зменшити суму штрафних санкцій на 90 %. 
20.03.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти обставин викладених у відзиві та, зокрема, зазначає, що відповідач не надав доказів на підтвердження підстав для зменшення заявлених штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язання.
02.04.2026 від представника позивача, на виконання ухвали суду, надійшла виписка банку про рух коштів.
Враховуючи викладене вище, беручи до уваги наведене вище та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
15.11.2024 між позивачем (надалі - замовник) та відповідачем (надалі - постачальник) укладено державний контракт (договір) про закупівлю № 385/11-24-PM (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставити замовнику товар, найменування, перелік, характеристики, обсяг, код згідно з національним класифікатором ДК якою визначені в специфікації (додаток №1 до договору), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар у порядку та на умовах, визначених цим договором.
Згідно з п. 2.1. договору, його валютою є гривня. Загальна ціна договору та ціна за одиницю товару за цим договором визначається у специфікації (додаток №1 до договору).
Відповідно до п. 4.1. - 4.1.1. договору, постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару за цим договором не пізніше строку, визначеного в специфікації (додаток № 1 до договору), але у будь-якому випадку в строк, визначений замовником у заявці на поставку, складеній замовником за формою, визначеною у додатку № 2 до цього договору (надалі - заявка на поставку товару). Вказані у специфікації (додаток № 1 до договору) або заявках на поставку товару строки поставки товару можуть бути змінені за зверненням замовника.
Пунктом 4.2. договору визначено, що поставка товару здійснюється постачальником однією або окремими партіями, які формуються відповідно до заявки на поставку товару та ростовки, визначеної у специфікації (додаток №1 до договору).
Заявка на поставку товару подається замовником постачальнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному цим договором протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту укладення договору (п. 4.3. договору).
Згідно з п. 4.3.1. договору, протягом 2 (двох) робочих днів після отримання заявки на поставку товару, постачальник зобов`язаний підтвердити замовнику свою готовність поставити товар або, у разі, якщо строк поставки у заявці на поставку товару є коротшим , ніж строк поставки, визначений у специфікації (додаток №1 до договору), надати мотивоване звернення щодо зміни дати поставки товару, вказаної замовником у заявці на поставку товару. У разі неможливості своєчасної поставки товару з урахуванням наявності об`єктивних обставин, які фактично унеможливлюють дотримання строків поставки товару (перебої в електропостачанні, тривалі повітряні тривоги, тощо, постачальник має право звернутись до замовника та надати мотивоване звернення щодо продовження строку поставки з наданням відповідних підтверджуючих документів у строк не пізніше, ніж 15 (п`ятнадцять) календарних днів до кінцевої дати поставки товару. Замовник розглядає подане постачальником мотивоване звернення протягом 5 (п`яти) робочих днів. За результатами розгляду зазначеного звернення замовник має право продовжити строк поставки товару. У разі відсутності належного обґрунтування необхідності перенесення строків поставки товару, замовник залишає за собою право відмовити в продовженні строку поставки товару з подальшою можливістю застосування штрафних санкцій.
Відповідно до п. 6.7. договору, після здійснення перевірки товару відповідно до пунктів 6.3., 6.4. договору, у разі відсутності зауважень отримувача до товару, постачальник та отримувач підписують акти приймання товару, що підтверджує перехід права власності на товар від постачальника до отримувача.
Пунктом 8.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.
Згідно з п. 8.2. договору, у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цих договором) товару, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,2 (нуль цілих дві десятих) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань, включаючи день виконання порушеного зобов`язання. За порушення строку поставки товару понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни товару, строк поставки якого порушено. При цьому, відібрані зразки партії товару для проведення лабораторних випробувань не вважаються поставленими (неприйнятими). 
Відповідно до п. 8.2.1. договору, замовник залишає за собою право не нараховувати штрафні санкції, передбачені п. 8.2. договору протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня кінцевої дати поставки товару, передбаченої у заявці на поставку товару, складеній замовником за формою, визначеною у додатку №2 до договору до цього договору та специфікації (додаток №1 до договору). У разі прострочення поставки товару понад 5 (п`ять) робочих днів від дати поставки вказаної в заявці на поставку товару, штрафні санкції, передбачені п. 8.2. договору нараховуються замовником з першого дня прострочення виконання зобов`язань.
У разі застосування пені/штрафу постачальник зобов`язаний сплатити суму пені/штрафу протягом 7 (семи) банківських днів від дати направлення замовником письмового повідомлення постачальнику (п. 8.5. договору).
Згідно з п. 13.1. договору, він вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами та діє протягом строку, вказаного в специфікації (додаток №1 до договору).
Специфікацією від 15.11.2024 (додаток № 1 до договору) сторони погодили найменування товару, загальний обсяг поставки, вартість товару в розмірі 37 819 200, 00 грн з ПДВ та строк його поставки до 13.12.2024.
Відповідно до п. 6 специфікації (додатку №1 до договору), договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 30.06.2025, а в частині виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, у тому числі в частині нарахування та сплати штрафних санкцій та поставки товару - до повного виконання.
Додатковою угодою № 1 від 29.11.2024 до державного контракту (договору) про закупівлю № 385/11-24/РМ від 15.11.2024 сторони зменшили вартість товару до 37 809 600, 00 грн з ПДВ.
18.11.2024 позивачем направлено на електронну адресу відповідача заявку на поставку № R00517 (а.с.64), що підтверджується роздруківкою з електронної пошти позивача (а.с. 62), відповідно до якої, відповідач мав поставити товар до 13.12.2024 включно.
Так, на виконання умов договору, за грудень 2024 року, відповідач передав, а позивач прийняв товар на загальну суму 37 809 600, 00 грн з ПДВ, що підтверджується актами приймання товару: № 332 від 13.12.2024 на загальну суму 14 541 572, 16 грн з ПДВ, № 337 від 13.12.2024 на загальну суму 13 815 627, 84 грн з ПДВ та №342 від 17.12.2024 на загальну суму 9 452 400, 00 грн з ПДВ (а.с.37-38).
Вказані акти приймання товару підписані з обох сторін без зауважень та заперечень.
30.12.2024 позивачем на електронну адресу відповідача направлено повідомлення-вимогу про стягнення штрафних санкцій згідно з державним контрактом (договором) №385/11-24-рм від 15.11.2024 за вих. № 385/11-24-РМ від 30.12.2024 (а.с. 65-67), де просив відповідача сплатити пеню за несвоєчасну поставку товару в розмірі 75 619, 20 грн, що підтверджується роздруківкою з електронної пошти позивача (а.с. 63). 
Відповіді на вказане повідомлення-вимогу матеріали справи не містять.
Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором, у частині своєчасної поставки товару, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 75 619, 20 грн пені, нарахованої за загальний період з 14.12.2024 по 17.12.2024.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір укладений між позивачем та відповідачем, за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Згідно із ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).
За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи, що сторонами в специфікації (додаток № 1 до договору) погоджено строк поставки партій товару, відповідач повинен був поставити товар до 13.12.2024 включно.
Так, на виконання умов контракту відповідач передав, а позивач прийняв товар на загальну суму 37 809 600, 00 грн з ПДВ, що підтверджується актами приймання товару: № 332 від 13.12.2024 на загальну суму 14 541 572, 16 грн з ПДВ, № 337 від 13.12.2024 на загальну суму 13 815 627, 84 грн з ПДВ та № 342 від 17.12.2024 на загальну суму 9 452 400, 00 грн з ПДВ (а.с. 37-38).
Як убачається з акту приймання товару № 342 від 17.12.2024 на загальну суму 9 452 400, 00 грн з ПДВ, товар був переданий 17.12.2024, у той час як мав бути поставлений до 13.12.2024 включно.
Тобто, відповідачем прострочено поставку товару за договором на 4 дні, що не заперечується останнім.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за контрактом у частині своєчасної поставки товару позивачем заявлено до стягнення 75 619, 20 грн пені за загальний період з 14.12.2024 по 17.12.2024.
За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.
У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов?язання (основного зобов?язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов?язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання (ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Так, за умовами договору, відповідач взяв на себе зобов`язання поставити товар до 13.12.2024 включно, однак, як установлено судом вище, відповідачем прострочено поставку товару на 4 дні.
Згідно з п. 8.2 договору, у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цих договором) товару, постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,2 (нуль цілих дві десятих) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань, включаючи день виконання порушеного зобов`язання. За порушення строку поставки товару понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни товару, строк поставки якого порушено. При цьому, відібрані зразки партії товару для проведення лабораторних випробувань не вважаються поставленими (неприйнятими). 
Заперечуючи проти позову, відповідач, зокрема, зазначає, що положення п. 8.2.1. договору встановлює обов`язок позивача не нараховувати штрафні санкції протягом п`яти робочих днів з дня кінцевої дати поставки товару. Щодо доводів відповідача про застосування пункту 8.2.1. договору, суд зазначає наступне.
Так, відповідно до п.8.2.1. договору, замовник залишає за собою право не нараховувати штрафні санкції, передбачені п.8.2. договору протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня кінцевої дати поставки товару, передбаченої у заявці на поставку товару складеній замовником за формою, визначеною у додатку №2 до цього договору та специфікації (додаток №1) до договору. У разі прострочення поставки товару, понад 5 (п`ять) робочих днів від дати поставки вказаної в заявці на поставку товару, штрафні санкції, передбачені п.8.2. договору нараховуються замовником з першого дня прострочення виконання зобов`язань.
З аналізу наведеного положення вбачається, що сторонами не встановлено імперативної заборони на нарахування штрафних санкцій у межах п`яти робочих днів прострочення, натомість передбачено лише право замовника тимчасово утриматися від їх застосування. 
Отже, пункт 8.2.1. договору не змінює порядку застосування встановленої у п.8.2. договору відповідальності за порушення умов договору, а лише передбачає можливість відстрочення застосування штрафних санкцій у межах визначеного сторонами проміжку часу. Відповідно, реалізація або нереалізація такого права здійснюється на розсуд замовника (позивача) та не породжує у нього обов`язку утримуватися від нарахування санкцій.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що пункт 8.2.1. договору не може тлумачитися як встановлення імперативного обов`язку замовника не нараховувати пеню упродовж перших п`яти робочих днів прострочення, а також як обмеження його права на застосування передбачених договором штрафних санкцій у разі порушення строків поставки. Навпаки, його зміст підтверджує надання замовнику (позивачу) дискреційних повноважень щодо визначення доцільності та моменту застосування відповідальності, з урахуванням обставин виконання зобов`язання. Тлумачення пункту 8.2.1. договору відповідачем, як такого, що покладає на позивача обов`язок у будь-якому випадку утримуватися від нарахування пені протягом перших п`яти робочих днів не узгоджується з буквальним змістом умови договору.
За таких обставин доводи відповідача про неправомірність нарахування штрафних санкцій протягом п`яти робочих днів з дня кінцевої дати поставки товару ґрунтуються на помилковому тлумаченні умов договору та не приймаються судом до уваги.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені в розмірі 75 619, 20 грн за загальний період з 14.12.2024 по 17.12.2024, суд зазначає, що він є арифметично вірним, відповідає положенню чинного законодавства та умовам договору, а тому вимога про стягнення пені в розмірі 75 619, 20 грн є обґрунтованою.
Одночасно, відповідач просить суд зменшити розмір штрафних санкцій на 90 % від суми визначеної в контрозрахунку через сукупність обставин, які вплинули на неналежне виконання ним умов договору.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір, неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Тобто, частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено умови як підстави для зменшення пені і ця норма не передбачає вимог щодо обов`язкової їх наявності у поєднанні, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них, зокрема наявність інших обставин, які мають істотне значення (постанова Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 501/2862/15-ц, тощо).
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини 1 статті 550 Цивільного кодексу України.
Однією із функцій неустойки є компенсаторна функція (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 303/2408/16-ц).
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та послідовно у низці постанов Верховного Суду.
Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства(в) мають значення для вирішення питання про зменшення пені та штрафу.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити з того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Суд зазначає, що цивільне законодавство поряд із засадою свобода договору (пункт 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) також містить таку засаду як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).
Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена в постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/353/19).
Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. 
Тобто право суду на зменшення розміру штрафних санкцій у кожному конкретному випадку залежить від встановлених судом обставин, зокрема, але не виключно: розміру неустойки перед розміром збитків; винятковості випадку; ступеню виконання зобов`язань; причин неналежного невиконання зобов`язання; характеру прострочення; поведінки винної особи (вжиття/невжиття заходів до виконання зобов`язання, добровільне усунення порушення) тощо, та від поданих на їх підтвердження/спростування сторонами доказів.
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
У постанові Верховного Суду від 09.05.2024 у справі № 923/77/22, зазначено: «реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав».
Суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Саме суд першої та апеляційної інстанцій користується певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (правові висновки Верховного Суду в постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі №5023/10655/11 (922/2455/20)).
Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначивши, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями статті 233 Господарського кодексу України і частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
У даному випадку суд враховує, що порушення виконання зобов`язань за договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (зворотного матеріали справи не містять). 
Оцінюючи наявні матеріали справи, суд бере до уваги інтереси обох сторін, відсутність доказів понесення позивачем збитків та інших для нього наслідків порушення зобов`язання відповідачем, враховує незначний строк прострочення поставки партій товару (лише 4 дні) та те, що відповідачем повністю поставлено товар, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій в справах з ідентичними правовідносинами, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, суд вважає за можливе зменшити розмір пені на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України на 40 % від заявленої суми, що становить 45 371, 52 грн. Таке зменшення розміру неустойки суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.
Враховуючи зазначене, клопотання відповідача про зменшення розміру пені підлягає частковому задоволенню.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 45 371, 52 грн пені.
З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.
При цьому, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.
Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Астра Люкс» (03061, місто Київ, вулиця Бориславська, будинок 54, ідентифікаційний код 19255777) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» (04074, місто Київ, вулиця Автозаводська, будинок 2, ідентифікаційний код 44725823) 45 371 ( сорок п`ять тисяч триста сімдесят одну) грн 52 коп. пені та 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) грн 40 коп. судового збору. 
3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань