Номер провадження: 22-ц/813/4181/26 
Справа № 521/20344/24
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» в особі свого представника Наваренка Володимира Георгійовича
на рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 07 липня 2025 року, ухвалене Хаджибейським районним судом м. Одеси у складі: судді Михайлюка О.А. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулось до суду з вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 512, 514, 516, 526, 627 ЦК України просили стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 203049,28 грн, судовий збір та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9200 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 15 листопада 2018 року між AT «ОТП БАНК» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2021398132, за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби з фіксованою ставкою 36% за користування кредитом. Загальний розмір кредиту 200000 грн. На виконання своїх зобов`язань за кредитним договором банк видав кредит. В свою чергу відповідач не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно з розрахунком заборгованості станом на 21.06.2024 становить 203049,28 грн та складається з тіла кредиту в розмірі 110035,85 грн і заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 93013,43 грн.
Позивач також повідомляє, що 21 червня 2024 року між AT «ОТП БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідача (а.с. 1-92).
Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 квітня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс заборгованість за кредитним договором в розмірі 203049 гривень 28 копійок; 3045 гривень 74 копійки в рахунок сплаченого судового збору; витрати на правову допомогу у розмірі 9200 гривень (а.с. 114-116).
08.05.2025 відповідач ОСОБА_1 в особі свого представника Блохіна Миколи Юрійовича подав заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 121-132).
Ухвалою суду від 27 травня 2025 року заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 квітня 2025 року скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 144-144зв.).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 в особі свого представника Блохіна Миколи Юрійовича просив у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що на підтвердження позовних вимог позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують надання відповідачеві кредитних коштів у розмірі, які були передбачені кредитним договором, наявність заборгованості за тілом кредиту та процентами, а тому позивач не довів наявність заборгованості у розмірі, вказаному у наданих ним розрахунках за кредитним договором. Вважає, що наданий позивачем розрахунок суми боргу за кредитним договором не є зведеним документом, який не було погоджено з відповідачем і не підтверджено первинними обліковими бухгалтерськими документами (а.с. 151-160).
У відповіді на відзив на позовну заяву позивач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» зазначив, що в силу ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» виписка є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує розмір та наявність заборгованості, про що також наголосив Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц. З огляду на це, вважає, що надані позивачем виписки по рахунку є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості відповідача. І тому просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 102-103).
У запереченнях на відповідь на відзив відповідач наголошував на тому, що у виписці по рахунку відсутня будь-яка інформація про отримання та видачу ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів, в тому числі і в розмірі 200000 грн. Даний документ не має ані підпису співробітника банку, який його сформував, ані печатки, ані дати її формування, що викликає сумнів у її дійсності та правильності. Надані банком виписки за картковими рахунками позичальника не підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, детального розрахунку до матеріалів справи також не долучено. Позивачем не надано первинної документації на підтвердження як факту видачі кредиту первісним кредитором АТ «ОТП-БАНК» відповідачу, так і розміру його заборгованості за кредитним договором: матеріали справи не містять ні меморіального ордеру, виписаного банком, квитанцій, чеків чи іншого документу на підтвердження виконання банком умов договору щодо передачі коштів позичальнику. Наданий позивачем розрахунок заборгованості складений позивачем, а не первісним кредитором АТ «ОТП-БАНК», а тому не може бути єдиним доказом правильності здійснених нарахувань заборгованості за договором (а.с. 165-170).
Рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 07 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено (а.с. 173-176зв.).
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» просить скасувати рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 07 липня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги є те, що надані позивачем виписки по рахунку є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості відповідача. Суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим позивачем разом із позовом доказам, зокрема, виписці по рахунку, що не відповідає нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 22.04.2024 у справі № 559/1622/19, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, у зв`язку з чим, на думку скаржника, дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову (а.с. 179-182).
23.01.2026 через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 в особі свого представника Блохіна Миколи Юрійовича подав відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить поновити строк на подання відзиву та зазначає, що ОСОБА_1 не отримував копію апеляційної скарги та ухвали про відкриття апеляційного провадження і про наявність такого відповідачу не було відомо. При цьому, зазначає, якщо порівняти його з підписом у паспорті, то візуально можливо зробити висновок про цілковиту відмінність цього підпису з підписом, яким користується ОСОБА_1 . У вказаному повідомленні у графі підпису відсутнє зазначення прізвища отримувача, а тому встановити, яка особа проставила підпис у вказаному повідомленні, неможливо. Вказані обставини свідчать про відсутність належного повідомлення ОСОБА_1 про його обізнаність про існування апеляційного провадження, а отже пропуск строку для подання відзиву допущено ним з поважних причин. Лише після ознайомлення з матеріалами справи 08.01.2026 у приміщенні Одеського апеляційного суду адвокат Блохін М.Ю. отримав копію апеляційної скарги, додатків до неї, а також ухвали про відкриття апеляційного провадження від 06.08.2025 та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що надало можливість стороні відповідача надати даний відзив.
Колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та залишає відзив без розгляду на підставі ст. 126 ЦПК України, оскільки апеляційне провадження відкрито 06.08.2025 (а.с. 186), надано строк на подання відзиву – 10 днів з моменту отримання копії ухвали про відкриття, яку ОСОБА_1 отримав 28.08.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 190). 01.12.2025 представник ОСОБА_1 – адвокат Блохін М.Ю. направив заяву про ознайомлення із матеріалами справи (а.с. 192-193), а ознайомився із матеріалами справи – 08.01.2026 (а.с. 192зв., 194), після чого 23.01.2026 через підсистему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, тобто з пропуском процесуального строку і підстав неподання відзиву протягом 10 днів з моменту вручення йому копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги не пояснює.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судове засідання 12.05.2026 учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» - у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, оскільки отримав судову повістку-повідомлення на 12.05.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 24.03.2026 о 22:52:36, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 206зв.), відповідач ОСОБА_1 – у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки його повноважний представник ОСОБА_2 отримав судову повістку-повідомлення на 12.05.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 24.03.2026 о 22:50:18, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 206), не з`явилися, що в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2018 року між AT «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2021398132 (а.с. 5).
Згідно з умовами Кредитного договору № 2021398132 розмір Кредиту становить 200000 грн, дата остаточного повернення кредиту - 15 листопада 2023 року, строк, на який надається кредит, визначено графіком платежів, фіксована процентна ставка протягом дії кредитного договору - 36% річних.
Повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів (п. 3 Договору).
Датою (моментом) надання банком та отримання позичальником кредиту вважається дата підписання позичальником кредитного договору. Кредит надається шляхом видачі суми Кредиту готівкових коштів через касу Банку.
21 червня 2024 року між АТ «ОТП-БАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 21/06/24, за умовами якого клієнт (Первісний Кредитор) передає, а Фактор (Новий Кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить Клієнту, і стає кредитором за Кредитними договорами, укладеними між Клієнтом і Боржниками, в розмірі Портфеля Заборгованості згідно Реєстру Боржників. Типи Кредитних договорів, право вимоги за якими передається Фактору: договори про випуск та обслуговування платіжних карток, до яких встановлено кредитну лінію та/або кредитні договори, виконання зобов`язань за якими забезпечено та/або не забезпечено заставою/іпотекою (а.с. 31-35зв.).
Згідно з Реєстром боржників № 1 до Договору Факторигу № 21/06/24 від 21 квітня 2024 року до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором від 15.11.2018 № 2021398132 на загальну суму 203049,28 грн, з яких тіло кредиту – 110035,85 грн, відсотки – 93013,43 грн (а.с. 36-38).
До позовної заяви на підтвердження факту відступлення прав вимоги за кредитним договором відповідача позивачем долучено також Акт приймання-передачі реєстру боржників від 21.06.2024 № 1 до Договору Факторингу № 21/06/24 від 21 квітня 2024 року та Акт приймання-передачі реєстру боржників від 21.06.2024 № 2 до Договору Факторингу № 21/06/24 від 21 квітня 2024 року, а також платіжні інструкції № 3073 та № 3074 від 21.06.2026 про сплату грошових коштів за право грошової вимоги (реєстри боржників № 1 та 2) до договору факторингу № 21/06/24 від 21 квітня 2024 року (а.с. 41).
З наданого ТОВ «ФК "ЕЛІТ ФІНАНС» розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 21 червня 2024 року загальний розмір заборгованості становить 203049 гривень 28 копійок, яка складається з тіла кредиту в розмірі 110035 гривень 85 копійок, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 93013 гривень 43 копійки.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано первинної документації на підтвердження як факту видачі кредиту первісним кредитором АТ «ОТП-БАНК» відповідачу, так і розміру його заборгованості за Кредитним договором.
Так, за умовами п. 4 Кредитного договору, кредитні кошти банк надає позичальнику шляхом видачі готівкою суми кредиту позичальнику через касу банку.
Втім матеріали справи не містять ні заяви на видачу (отримання) відповідачем готівки, ні меморіального ордеру, виписаного банком, чи іншого документу на підтвердження виконання банком умов договору щодо передачі коштів позичальнику.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості складений позивачем ТОВ «ЕЛІТ ФІНАНС», а не первісним кредитором АТ «ОТП-БАНК», тому не може бути єдиним доказом правильності здійснених нарахувань заборгованості за договором. Вказаний розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а, відтак інформація, зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Виписки по рахунку № НОМЕР_1 створені невстановленою особою, мають суттєві порушення, а саме: складені без дотримання Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» в довільній формі, не містять підпису контролера, не скріплені печаткою Банку, відомості про належність сертифікату електронного ключа відсутні; не містять жодних відомостей, окрім номеру рахунку, імені та ініціалів ОСОБА_1 , номеру його РНОКПП та якихось сум, номеру договору та інших відомостей, які б могли вказати до якого договору мають відношення ці виписки, в них не зазначено; позовна заява та додатки до неї не містять жодної вказівки, яким саме чином виписки по зазначеним рахункам мають відношення до Кредитного договору.
З огляду на викладене, суд першої інстанції виснував, що позивач не довів наявність будь-яких зобов`язань у ОСОБА_1 перед Банком та позивачем належними та допустимими доказами.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу стягнення позивачем як новим кредитом на підставі договору факторингу заборгованості за кредитним договором з відповідача, що виникла як в період дії кредитного договору, так і після цього, що не визнається відповідачем з огляду на відсутність первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту у розмірі 200000 грн та надання позивачем на підтвердження боргу лише розрахунку заборгованості, складеного фактором, а не первісним кредитором.
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що факт набуття позивачем як новим кредитором на підставі договору факторингу права вимоги судом встановлений та ніким по справі не оспорюється.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19 (провадження № 61-12049св23), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З наданих позивачем виписок по особовим рахункам з 15.11.2018 по 21.06.2024 сформованим первісним кредитором АТ «ОТП Банк», вбачається, що відповідач регулярно здійснював погашення за кредитним договором, що підтверджується зазначенням у реквізитах вказаних виписок щодо призначення платежу, зокрема, «2021398132-КК НОМЕР_2 – ОСОБА_1 погашення кредиту», «повернення кредиту ( ОСОБА_1 ), кред. дог. 2021398132 від 15.11.2018» (а.с. 42-82).
Вказана виписка є належним та допустимим доказом у розумінні вимог ст. 77, 78 ЦПК України.
Заперечуючи щодо належності та допустимості наданих позивачем виписок, відповідач, на виконання обов`язку доказування в частині спростування наявності у нього заборгованості та відповідно, як він зазначає, неперерахування йому грошових коштів за кредитним договором, власної виписки за особовим картковим рахунком суду не надав, у зв`язку з чим, апеляційний суд вважає, що виписки з рахунку позичальника є належним і допустимим доказом і помилково не взяті судом першої інстанції до уваги при розгляді справи.
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 24.02.2016 за № 6-50цс16 наголошувалося, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Крім того, тягар доказування факту неотримання грошових коштів у даній категорії справ покладається саме на відповідача, який останнім не виконано, натомість під час укладення договору факторингу законодавчо не передбачений обов`язок фактора (позивача у справі) вимагати у клієнта документів про перерахування коштів за кредитним договором. Отже, у позивача, який набув право вимоги на підставі договору факторингу, відсутній вказаний процесуальний обов`язок.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги позивача про те, що надані ним виписки по рахунку є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості відповідача.
Щодо наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором колегія суддів зазначає наступне.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно з умовами кредитного договору (п. 2) протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка у розмірі 36 % річних.
Дата остаточного повернення кредиту – 15.11.2023.
З розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що заборгованість за тілом кредиту становить 110035,85 грн, за відсотками – 93013,43 грн, при цьому відсотки за користування кредитом банк нараховував позичальнику до 18.06.2024.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі N 910/4518/16).
Колегія суддів враховує, що оскільки строк кредитного договору погоджений сторонами до 15.11.2023, умов для пролонгації укладеного договору апеляційним судом не встановлено, а отже позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами зі спливом строку кредитування. Відповідно відсотки, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за користування кредитними коштами обмежуються датою остаточного повернення кредиту (15.11.2023) та становлять 65989,83 грн (9 колонка розрахунку заборгованості за кредитним договором).
Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, що свідчить про неналежне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, тому позивач, як новий кредитор, що не оспорюється сторонами, вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, з огляду на що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 2021398132 від 15 листопада 2018 року, яка складається із тіла кредиту у розмірі 110035,85 грн та відсотків за користування кредитом у розмірі 65989,83 грн, що загалом становить 176025,68 грн.
Твердження відповідача під час перегляду заочного рішення про те, що вказаний розрахунок заборгованості не є належним доказом заборгованості та її розміру, є часткового слушним – лише в частині щодо нарахування відсотків поза межами дії кредитного договору, натомість такий розрахунок повністю узгоджується із наданою позивачем випискою по особовому рахунку, з якої вбачається часткове погашення відповідачем кредиту – на загальну суму 89964,15 грн за тілом кредиту та 192022,20 відсотків за користування кредитними коштами(а.с. 83-83зв.).
На вказане не впливає відсутність у позивача як нового кредитора меморіального ордеру про видачу відповідачу кредитних коштів.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).
Вказані порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог в наведеній частині.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Частиною першою статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Частинами 2 та 3 цієї статті передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті (щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із позовом, ТОВ «ФК "Еліт Фінанс» додали до позовної заяви, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, копію договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03.07.2024, акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 15.07.2024 (а.с. 85-88), а також на виконання вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України у позовній заяві зазначили про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат (а.с. 2).
Крім того, за подання позову та апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн (а.с. 4) та 4542 грн (а.с. 181) відповідно.
Згідно з умовами договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03.07.2024 вартість послуг адвоката встановлюється з розрахунку, що ціна однієї години витраченого адвокатом часу на надання послуг становить 2000 грн без ПДВ. Конкретні суми до оплати наводяться в Акті (актах) приймання-передачі наданих послуг.
Клієнт зобов`язується оплачувати адвокату усі додаткові витрати, пов`язані із виконанням даного договору (витрати на відрядження, отримання довідок та інше) (а.с. 85 зв.).
В акті приймання-передачі № 1 від 15.07.2024 адвокат надав, а клієнт прийняв юридичні послуги відповідно до договору № 03-07/24 про надання правничої допомоги від 03.07.2024 по справі за позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором:
1) надання первинної консультації замовнику у справі (0,5 год) – 1000 грн;
2) правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків ВС та ЄСПЛ (2 год) – 4000 грн;
3) підготовка та подання позовної заяви (2,1 год) – 4200 грн .
Всього – 9200 грн (а.с. 88).
У відзиві на позовну заяву як першій заяві по суті справи відповідач вказував на неспівмірність розміру витрат позивача на правову допомогу зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт і вважав неправомірним стягнення таких витрат на користь позивача (а.с. 157 зв.).
Разом з тим, положення ч. 5 ст. 137 ЦПК України не носять імперативний характер щодо обов`язкового зменшення розміру понесених витрат на правову допомогу за наявності заявленого відповідного клопотання про їх зменшення, оскільки таке має бути підтверджене відповідними доказами, що стороною відповідача не виконано.
При цьому, колегія суддів при розподілі судових витрат враховує положення ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності стягнення судових витрат, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, та вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються із судового збору за подання позову та апеляційної скарги, а також витрат на правову допомогу, у загальному розмірі 14538,10 грн (87% від задоволених позовних вимог).

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» в особі свого представника Наваренка Володимира Георгійовича задовольнити частково.
Рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 07 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (ЄДРПОУ 40340222, адреса: пл. Соломянська, 2, м. Київ) заборгованість за кредитним договором № 2021398132 від 15 листопада 2018 року у розмірі 176025,68 грн, яка складається із тіла кредиту у розмірі 110035,85 грн та відсотків за користування кредитом у розмірі 65989,83 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (ЄДРПОУ 40340222, адреса: пл. Соломянська, 2, м. Київ) судові витрати у розмірі 14538,10 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови - 12 травня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко