Справа №295/15655/25
Категорія 30
2/295/2622/26

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючої судді - Семенцової Л.М.,
за участі секретаря - Шевчук А.Г., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Алєксєєва Галина Ананіївна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17.11.2005 між нею та її онукою ОСОБА_2 було укладено договір дарування належної позивачу квартири АДРЕСА_1 . Договір укладено за пропозицією онуки, яка обіцяла доглядати її до смерті, після чого вона стане власником житла. Під час візиту до нотаріуса позивачу було роз`яснено, що її онука набуде у власність квартиру після смерті позивача. Договір дарування було укладено під впливом помилки, адже вона фактично не передавала квартиру обдаровуваній та впродовж цього часу продовжує проживати в ній, сплачувати за житлово-комунальні послуги. В грудні 2022 року до її квартири переїхала жити онука та повідомила позивача, що квартира належить їй уже зараз та що вони фактично уклали не спадковий договір, а договір дарування і що позивач давно не є власником квартири та скоро опиниться на вулиці. З того часу відповідач застосовує до неї фізичне насильство та змушує залишити свою квартиру. Підписуючи договір дарування, позивач діяла під впливом помилки, вважаючи, що підписувала спадковий договір, та продовжує бути власником житла. На момент укладення договору вона мала проблеми із здоров`ям та потребувала стороннього догляду, оскільки була непрацездатною особою 70 років. 
Тому позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири від 17.11.2005, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Алєксєєвою Г.А. за реєстровим № 6137. 
Ухвалою судді від 20.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. 
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пояснивши, що договір дарування її примусила укласти дочка. Відповідач, яка є її онукою, викинула з квартири її пилесос, повідомивши, що в квартирі мають бути нові речі та що буде продавати квартиру, так як потрібно віддати заборгованість за кредитами. Її онука має складні відносини зі своєю матір`ю. Тому позивач хоче, що документи на квартиру знаходилися в неї. 
Відповідач у судовому засіданні пояснила, що між нею та її матір`ю існують складні відносини та вона не просила дарувати на її ім`я квартиру, навіть і не знала про наявність цього договору дарування. Вона ніколи не ображала свою бабусю та все, що вказано в позовній заяві, стосується її матері, а не її самої. Натомість відповідач повністю забезпечує свою бабусю та відповідач згодна, щоб квартира належала саме позивачу. Вважає, що позивач уклала договір внаслідок помилки, тому позов визнала. 
Третя особа, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та направила копії нотаріальної справи з посвідчення оспорюваного договору дарування, які було витребувано ухвалою судді від 20.11.2025 у порядку витребування доказів за клопотанням позивача. 
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог статтей 81, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Судом встановлено, що 17 листопада 2005 року позивач ОСОБА_1 (дарувальник) та відповідач ОСОБА_2 (обдаровувана) уклали договір дарування квартири. Договір дарування нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Алєксєєвою Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 6137.
Як зазначено в договорі, дарувальник та обдаровувана, діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з чинним законодавством, що регулює укладений ними договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали договір, за яким дарувальник передала майно у власність обдаровуваної особи, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Ця квартира належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду міста Житомира 16.07.1993, зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 11.08.1993 за реєстром № 13138 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 10.02.1995 за реєстром № 3-1385 та зареєстрованого в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 19.06.1995 за реєстром № 13138. 
Відповідно до п. 9 договору сторони домовилися, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваною від дарувальника технічної документації та документів на квартиру (цього договору) свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальник передала обдаровуваній технічну документацію та документи на квартиру. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдаровуваній. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. 
Під друкованим текстом договору дарування квартири містяться підписи позивача та відповідача.
Як убачається з матеріалів справи, позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 17.06.1983 (копія її паспорта).
В якості підстави визнання договору дарування недійсним позивача посилається те, що помилялася щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що уклала спадковий договір, а не дарування.
Позивачу встановлена ІІ група інвалідності 04.07.2014 згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ від 15.08.2014. Тобто, на момент укладення оспорюваного договору позивач не була особою з інвалідністю. 
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 165/1368/17, від 05.09.2021 у справі № 161/17523/16-ц, вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 № 759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».
У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 288/1366/21, від 15.09.2021 у справі № 161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі № 447/2297/19, від 26.10.2021 у справі № 3447/2297/19 зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Проте Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц.
Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири від 30.01.2023 року недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочину.
Так, у даній справі, позивач, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на свій вік на час укладення договору (70 років) та проблеми із здоров`ям. Також указала, що після укладення договору вона проживає в спірній квартирі, тобто наслідки укладання договору не настали.
У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Так, позивач ОСОБА_1 на час вчинення правочину досягла 70 років. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.
При цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності в позивача такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона була особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у неї зір та слух у момент укладення договору, що унеможливлювало б прочитати зміст документів, наданих нотаріусом.
Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. Водночас змістом договору спростовується посилання в позовній заяві на те, що під час візиту до нотаріуса позивачу було роз`яснено, що її онука набуде у власність квартиру після смерті позивача, а також п. 9 договору спростовується викладені в позовній обставини стосовно не передання позивачем квартири відповідачу. 
Окрім того, укладення саме договору дарування підтвердила в судовому засіданні сама позивач. 
Поміж тим, згідно змісту договору є неправдивим твердження відповідача про її необізнаність щодо наявності договору дарування, оскільки вона була присутньою при його укладенні в нотаріуса та поставила на ньому власноручний підпис. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.
Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди.
Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність.
Суд дійшов висновку, що в справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що позивач неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому в суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України.
Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 675/2136/19).
Суд не приймає визнання позову відповідачем, так як таке визнання суперечить закону з наведених вище обставин. 
З огляду на наведене суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись ст. ст. 1, 3, 6, 15, 16, 203, 204, 215, 229-233, 626, 627, 638, 717-719 ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 89, 141, 206, 259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, - 

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Алєксєєва Галина Ананіївна, про визнання договору дарування недійсним відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса:  АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Алєксєєва Галина Ананіївна (адреса: 10003, м. Житомир, вул. Перемоги, 54).
Повне рішення суду складено 29.05.2026. 

Суддя Л.М. Семенцова