17.06.26
22-ц/812/1341/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/8732/25
Номер провадження 22-ц/812/1341/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,
розглянувши у спрощеному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2026 року, ухваленого під головуванням судді – Рум`янцевої Н.О., в приміщенні того ж суду по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі - ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,
в с т а н о в и л а:

У жовтні 2025 року ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію.
Позов обґрунтовано тим, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м. Миколаєва.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
01 жовтня 2021 року на офіційному сайті ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» ntec.mk.ua була опублікована інформація щодо затвердження Постановою КМУ від 08 вересня 2021 року №1022 типового публічного договору приєднання, текст типового індивідуального договору про послугу з постачання теплової енергії та форму заяви до нього.
Згідно п. 5. ст. 13 Закону України «Про житлово – комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року 2189 - III, між позивачем та відповідачами діє індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання, у зв`язку з чим було відкрито особистий рахунок та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги.
Фактичним доказом постачання теплової енергії та отримання послуги у будинку АДРЕСА_2 є наряди на підключення будинку та нежитлових приміщень до теплових мереж на початку опалювального сезону, який видається виконавцями послуг, як зазначено в рішенні виконавчого комітету Миколаївської міської ради.
За період з 01 листопада 2022 року по 01 вересня 2025 рік позивачем було здійснено нарахування за особовим рахунком № НОМЕР_1 у розмірі 6889, 99 грн за надані послуги з теплопостачання, які відповідачами сплачено не було. У зв`язку з чим, 15 травня 2024 року позивач направив відповідачам досудову вимогу, яка залишилась без задоволення.
Отже, оскільки відповідачі в добровільному порядку заборгованість за надані послуги не сплатили, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на свою користь борг за спожиту теплову енергію у сумі 6889,99 грн та 3028 грн судового збору. 
У відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 зазначила, що з позовними вимогами ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» не погоджується та вважає їх безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Відповідачка наголосила, що квартира яка є предметом спору відключена від централізованого опалення ще у 2016 році у встановленому законодавством порядку, а відтак фактично послуги централізованого теплопостачання не надаються. До того ж, радіатори опалення у квартирі та під`їзді відсутні, а нарахування здійснюються без фактичного надання послуги, що суперечить вимогам чинного законодавства України та принципу оплати виключно за отримані житловокомунальні послуги. За такого, відповідачка вважала, вимоги ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» необґрунтованими, такими, що не підтверджені фактом надання послуг, а тому не можуть бути задоволені.
У відповіді на відзив, представник позивача категорично не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві. Зокрема, зазначає, що відключення відповідачами від мереж централізованого опалення здійснено відповідно до процедури, що була передбачена чинними нормами законодавства на момент відключення і не заперечується Позивачем, але відключення не звільніє їх як власників квартири від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньо будинкових систем опалення будівлі/будинку.
Позивач вважає законними нарахування відповідачам витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньо будинкових систем опалення будівлі/будинку за затвердженою Методикою.
У запереченнях на відповідь на відзив, відповідач ОСОБА_1 зазначила, що вона разом з ОСОБА_2 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка відключена від централізованого опалення у законному порядку ще у 2016 році. Отже, з 2016 року відповідачі фактично і юридично не отримують послугу централізованого опалення, а тому відсутній предмет нарахування та стягнення плати. 
Крім цього, доводи позивача про споживання теплової енергії через місця загального користування не відповідають фактичним обставинам. Так, складений складений мешканцями будинку (сусідами) Акт підтверджує відсутність опалення місць загального користування (під`їздів, сходових клітин, коридорів). Опалювальні прилади у МЗК відсутні, теплоносій не подається. Отже, твердження позивача про надання послуги через МЗК є безпідставними. 
Також звертає увагу на те, що посилання позивача на методичні рекомендації та внутрішні роз`яснення є юридично неспроможними, оскільки такі документи не є нормативно-правовими актами, не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, а відтак не можуть встановлювати обов`язок сплати за відсутності фактичного надання послуги. 
До того ж, спір між тими самими сторонами щодо стягнення плати за теплову енергію вже був предметом судового розгляду у 2024 році, за результатами розгляду якого судом було відмовлено у стягненні заборгованості з огляду на факт відключення квартири від централізованого опалення, та відсутність опалення у місцях загального користування. Однак, незважаючи на це позивач повторно звернувся до суду з аналогічними вимогами та з тих самих підстав, без виникнення нових обставин.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь борг за спожиту теплову енергію в розмірі 6889, 99 грн та судовий збір у розмірі 3028 грн, з кожного по 1514 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» у період з 01 листопада по 01 вересня 2025 року здійснювало надання відповідачам послуги з опалення місць загального користування, допоміжних приміщень та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем будинку, а відповідачі свої зобов`язання належним чином не виконували та не сплачували кошти за надані послуги, наявні підстави для стягнення боргу за спожиту теплову енергію у вказаній позивачем сумі, яка підтверджена дослідженими доказами.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідачі звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясуванням обставин справи, які мають значення для вирішення справи, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем безпідставно було здійснено нарахування за послуги з теплопостачання, оскільки їх квартира ще у 2016 році була відключена від централізованого опалення ще у 2016 році у встановленому законодавством порядку, а відтак фактично послуги централізованого теплопостачання не надаються. Квартира обладнана автономним опаленням, батареї централізованого опалення відсутні. Також батареї централізованого опалення відсутні й у місцях загального користування. Позивачем не надано доказів фактичного отримання ними теплової енергії, а відтак є недоведеним факт споживання ними теплової енергії. До того ж, відповідачі наголошують, що не укладали індивідуального договору з ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», а посилання суду на публічний договір не є слушними, оскільки вони не підписували заяву – приєднання, не здійснювали оплату за договором, не вчиняли дій, які б свідчили про акцепт договору, та не користувалися послугою. До того ж, матеріали справи містять Акт, складений мешканцями будинку, який підтверджує, що місця загального користування у під`їзді не опалюються. Натомість суд першої інстанції ці обставини не перевірив та не встановив, чи реально існувало в указаний період опалення в місцях загального користування, чи були витрати теплової енергії та яким чином здійснювався розрахунок.
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просило рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
В запереченнях на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, представник не погодився з доводами викладеними відповідачкою у відповіді на відзив, та просив рішення суду залишити без змін.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м. Миколаєва, в тому числі до квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується нарядами на підключення будинку до теплових мереж на початку опалюваного сезону.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні Департаменту з надання адміністративних послуг, сформованого 27.10.2025 за № 16.27-514202 та № 16.27-56434-2025, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.7).
Позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_2 в період з 01 листопада 2022 року по 01 вересня 2025 року, що підтверджується копіями нарядів на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону (а.с. 10- 11).
За адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для розрахунку за послуги з постачання теплової енергії.
13 травня 2024 року позивачем було направлено на адресу відповідачів засобами поштового зв`язку досудову вимогу № 302-ф158 про сплату заборгованості за обсяг теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби опалення та абонентське обслуговування квартири, яка станом на 13 травня 2024 року становила 4055, 81 грн (а.с.12). 
Між тим, вказана вимога відповідачами виконана не була.
З долученого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 11 вересня 2025 року ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» по квартирі належній відповідачам за постачання теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень нарахувало заборгованість у сумі 6889,99 грн за опалювальні сезони у 2022-2025 роках (а.с.5).
Відомості про оплату відповідачами вказаної заборгованості матеріали справи не містять.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог щодо покладення обов`язку на відповідачів ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 оплачувати послуги з опалення місць загального користування у будинку АДРЕСА_2 у розмірі 6889,99 грн.
З таким висновком суду колегія погоджується виходячи з наступного.
Між сторонами у справі, яка переглядається, виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії до місць загального використання багатоквартирного будинку, які регулюються законами України «Про теплопостачання»,«Про житлово-комунальні послуги»,«Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів від 21 серпня 2019 року № 830 (далі - Правила), Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (у редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021 року № 358, далі - Методика), якою встановлено порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання (далі - комунальні послуги), обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.
Як встановлено відповідачка відповідачі є власниками квартири, яка розташована в багатоквартирному будинку, і за положеннями пункту 5 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку є співвласником багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 . 
Обов`язками співвласників таких будинків відповідно до статті 7 цього ж Закону та частини 2 статі 382 ЦК України є: забезпечення належного утримання та належного санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна багатоквартирного будинку; забезпечення технічного обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку.
Отже, саме на власника за змістом статті 322 ЦК України покладається тягар утримання майна.
Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки їх внесення передбачені статтями 67, 68 Житлового кодексу України, якими визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація.
Згідно статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний в тому числі оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;
Відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до частини 2 статті 7, частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно зі статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Таким чином, незважаючи на укладення чи не укладення споживачем договору на теплопостачання місць загального користування, за умови отримання ним відповідних послуг, він несе обов`язок щодо оплати отриманої теплової енергії.
Відповідно до пункту 24 Правил розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється з урахуванням показань вузлів розподільного обліку/приладів-розподілювачів теплової енергії, а у разі їх відсутності - пропорційно опалюваній площі (об`єму) приміщення споживача відповідно до Методики розподілу.
Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», - за розрахунковим або середнім обсягом споживання) обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі ведення обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.
Згідно пункту 14 Правил відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 року № 315.
Відповідно до пунктів 36, 37, 38 Правил споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб. Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).
За витрати опалення місць загального користування позивач почав нараховувати оплату відповідачам з 01 листопада 2022 року, оскільки Методика, відповідно якої проводиться розподіл обсягів спожитої теплової енергії, набрала чинності 28 січня 2022 року.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Як вказав Верховний Суд при вирішення спору у подібних правовідносинах, спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною (постанова Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18).
ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» у період опалювальних сезонів 2022-2025 років надало відповідачці послугу теплопостачання на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи централізованого опалення, яка має оплатити надані послуги.
Фактичним доказом початку опалювального сезону є долучені позивачем наряди на підключення будинку та нежитлових приміщень до системи опалення, що містять інформацію про фактичну дату надання послуг, що були додані до матеріалів позовної заяви.
За такого з урахуванням викладених фактичних обставин справи та правових норм суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач як виконавець послуги з теплопостачання до багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 має право на отримання оплати витрат за обсяги теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку.
Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обовьязків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, задовольнивши позовні вимоги, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Посилання відповідачів в апеляційній скарзі на те, що у допоміжних приміщеннях та місцях загального користування житлового будинку відсутні прилади опалення, не впливає на їх обов`язок здійснювати оплату теплової енергії, яка надається в тому числі на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, які належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність договору між ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» відповідачами з огляду на наступне.
Так, частиною 1 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що за рішенням співвласників багатоквартирного будинку, прийнятим відповідно до закону, з виконавцем відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) укладається договір про надання комунальних послуг, а саме: 1) індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що укладається кожним співвласником багатоквартирного будинку самостійно, за умови що співвласники прийняли рішення про вибір відповідної моделі організації договірних відносин та дійшли згоди з виконавцем комунальної послуги щодо розміру плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку; 2) колективний договір, що укладається від імені та за рахунок усіх співвласників багатоквартирного будинку управителем або іншою уповноваженою співвласниками особою; 3) договір про надання комунальних послуг з колективним споживачем, що укладається з об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку або іншою юридичною особою, яка об`єднує всіх співвласників такого будинку та в їхніх інтересах укладає відповідний договір.
Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин, визначених цією частиною, за кожним видом комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії).
В силу частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно частини 5 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
У разі укладення публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг виконавці комунальних послуг розміщують вимоги до якості відповідних послуг згідно із законодавством та іншу необхідну інформацію для кожного багатоквартирного будинку окремо на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на власному веб-сайті. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування таких вимог у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
У разі прийняття співвласниками багатоквартирного будинку рішення про обрання моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) відповідно до частини першої статті 14 цього Закону та повідомлення виконавців комунальних послуг про прийняте рішення за два місяці до запланованої дати укладення договору: такий виконавець зобов`язаний укласти договори про надання комунальних послуг відповідно до вимог цієї статті згідно з обраною співвласниками моделлю організації договірних відносин; раніше укладений із таким виконавцем договір про надання комунальної послуги достроково припиняється з дати набрання чинності новим договором, укладеним із співвласниками, але припинення (втрата чинності) дії раніше укладеного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань за цим договором та від відповідальності за порушення його умов.
Якщо за 30 днів до закінчення строку дії договору співвласники багатоквартирного будинку не повідомили виконавця відповідної комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) про прийняття рішення про вибір моделі організації договірних відносин, визначеної в частині першій статті 14 цього Закону, публічний індивідуальний договір про надання комунальної послуги, укладений з таким виконавцем, вважається продовженим на наступний однорічний строк.
Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.
Тобто за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг, що мало місце у цій справі. 
Доказів іншого відповідачі не надали.
Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2021 року у справі № 908/3233/20, від 14 грудня 2023 року у справі № 908/2078/22 та від 09 квітня 2024 року у справі № 908/710/23.
Посилання на відсутність доказів фактичного надання послуг з опалення підвальних приміщень чи поверхів багатоквартирного будинку спростовуються наявними в матеріалах справи нарядами на підключення будинку та нежитлових приміщень до системи опалення, що містять інформацію про фактичну дату надання послуг.
Інші в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія судів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 17 червня 2026 року.