Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/808/26
Провадження №2/711/1177/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року  м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.
при секретарі Буйновській А.П.
за участю позивача ОСОБА_1 
представника позивача
адвоката Ковтуна А.В., 
представника відповідачів
за довіреністю Назарової І.С., Сакун І.В., Яроша С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-
в с т а н о в и в :
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона проходить службу в органах внутрішніх справ з 16.08.2016. На займаній посаді начальника сектору інформаційної підтримки Черкаського районного управління поліції ГУ НП в Черкаській області перебуває з 10.02.2025.
08.05.2025 Черкаським управлінням Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією № 21, за ч. 1 ст. 172-8 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому, вказує, що протокол складено за відсутності сукупності фактичних даних, на основі яких можна було б встановити наявність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із даними протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією № 21 від 08.05.2025 зазначено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді старшого інспектора сектору інформаційної підтримки Черкаського районного управління поліції ГУ НП в Черкаській області, та відповідно до підпункту «з» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, у порушення вимог ст. 43 Закону, маючи доступ до конфіденційної інформації та іншої інформації з обмеженим доступом, у своїх особистих інтересах здійснила розголошення інформації з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що стала їй відома 26.01.2025 у зв`язку з виконанням своїх службових повноважень, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172-8 КУпАП.
12.05.2025 Черкаським управлінням Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією № 21, було направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси для розгляду по суті.
08 жовтня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси закрив провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. 
В зв`язку із цим, позивач вважає, що дії Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Черкаської обласної прокуратури про притягнення її до адміністративної відповідальності є свавільними і протиправними.
Такі свавільні і протиправні дії завдали позивачу моральні страждання:
-порушили її звичний сталий спосіб життя;
-знищили її ділову репутацію перед керівництвом та працівниками ГУ НП в Черкаській області, перед керівництвом та працівниками Черкаської обласної прокуратури, серед колег;
-підірвали її авторитет в цивільному житті серед родичів, друзів та серед суспільства в цілому, а також спричинили значне погіршення стосунків з її чоловіком, що в своїй сукупності призвело і до розірвання шлюбу, адже обвинувачення в правопорушенні, яке пов`язане з корупцією, привертає додатковий негативний інтерес серед населення, зумовлює принизливе ставлення в населення до цієї особи, як до корупціонера.
Відновлення втраченої ділової репутації, авторитету серед керівництва ГУ НП в Черкаській області, колег, родичів та друзів, працівників Черкаської обласної прокуратури, а також налагодження особистого сімейного життя потребуватиме значного додаткового часу і додаткових зусиль зі сторони  ОСОБА_1 .
Такі негативні наслідки для позивача, як вважає, відбулися лише через свавільні, безвідповідальні і протиправні дії працівників Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та через пасивну споглядальницьку позицію Черкаської обласної прокуратури щодо дій цих працівників Черкаського управління ДВБ НП України та однозначну і чітку позицію Черкаської обласної прокуратури про законність протоколу про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також про достатність доказів, які, нібито, вказують на наявність складу зазначеного правопорушення.
Відповідно до постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.10.2025, що набрала законної сили 20.10.2025, підставами для закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення:
"Оцінюючи зміст протоколу та суть правопорушення, що ставиться у провину  ОСОБА_1 , суд вважає, що уповноваженою особою не викладено у протоколі та не обґрунтовано належним чином, який обсяг інформації з ЄРДР, що став відомий  ОСОБА_1 , належить до категорії конфіденційної чи інформації з обмеженим доступом, а також не зазначив обсяг потенційної чи фактичної шкоди від отримання доступу до неї та її опрацювання. 
З огляду на вказане, викладені у протоколі за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП суть адміністративного правопорушення та його об`єктивна сторона не відповідають фактичним обставинам справи та обсягу поставлених у провину ОСОБА_1 дій";
"Однак протокол про адміністративне правопорушення не містить жодних відомостей про те, коли та в якій спосіб така інформація була розповсюджена";
"Протокол щодо ОСОБА_1 також не містить вказівки на спосіб розголошення отриманої інформації – шляхом передачі ОСОБА_2 , надання можливості ознайомлення з нею чи створення умов безперешкодного доступу і ознайомлення і т.п.";
"Слід також зауважити, що в протоколі про адміністративне правопорушення не розкрито об`єктивну сторону вчиненого адміністративного правопорушення, а саме, не зазначено коли, за яких обставин та яким чином було здійснено факт розголошення особою у своїх інтересах інформації, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових повноважень. Протокол містить лише посилання на вхід і перегляд ОСОБА_1 інформації з ЄРДР у позаробочий час за спільним із  ОСОБА_2 місцем проживання, виготовлення нею фотознімків екрана, на яких відображено інформацію з кримінальних проваджень, та подальше виявлення цих фотознімків на вилученому 17.03.2025 під час обшуку у них вдома жорсткому диску RP1HMDK у папці «_моє кп» з документами  ОСОБА_2 ";
"Твердження у протоколі про те, що вказану інформацію з обмеженим доступом ОСОБА_1 розголосила чи використала, достовірно знаючи, що її чоловік  ОСОБА_2 притягується до кримінальної відповідальності за фактом прийняття незаконних рішень у вказаних вище кримінальних провадженнях, є лише припущеннями, які не можуть бути взяті судом до уваги за відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини";
"Що стосується суб`єктивної сторони, яка є необхідним елементом складу правопорушення, то, на переконання суду, у справі відсутні докази, які б свідчили про умисне розголошення  ОСОБА_1 відомостей, отриманих з ЄРДР, або використання їх у власних інтересах. Суд зазначає, що жоден із наявних доказів не підтверджує факту передачі, розголошення чи публічного використання службової інформації, а лише вказує на її технічне збереження у вигляді файлів чи папок, походження яких не встановлено належним чином.
Зазначений у протоколі мотив дій ОСОБА_1 «в особистих інтересах» не знайшов підтвердження, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення не відображено та матеріалами справи не встановлено, будь-який майновий чи немайновий інтерес  ОСОБА_1 у разі розголошення чи використання інформації. 
Таким чином, відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, тобто, у чому саме полягало незаконне розголошення інформації особою у своїх інтересах, з якою метою це здійснювалось, а зібрані докази не дозволяють суду дійти переконливого висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП";
"За викладених обставин, оскільки суть та обов`язкові ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення належно не викладені, а обставини, які підлягають доказуванню у цій справі, не доведені належними та достатніми доказами, суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставах, передбачених п. 1 ст. 247, п. 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 284 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях  ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП".
Позивач вважає, що відсутність в протоколі № 21 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, об`єктивної сторони адміністративного правопорушення та відсутність в цьому протоколі суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, свідчать про очевидну невідповідність протоколу № 21 вимогам закону.
Щодо свавільних і протиправних дій працівників Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України під час складання протоколу № 21 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, слід звернути увагу на наступні зроблені судом висновки в постанові від 08.10.2025:
"Суд також звертає увагу, що серед наведених вище скріншотів відсутній скріншот з кримінального провадження № 12014250040000327, про який іде мова у протоколі і розголошення якого фактично ставиться у провину ОСОБА_1 , а натомість наявний скріншот вкладки із кримінального провадження № 12014250040000322, яке не згадується у переліку відомостей, розголошених  ОСОБА_1 . Як показує зафіксований на них час, хронологічно останнім зроблений скріншот 26.01.2025 о 13:44 (к/п № 12014250040000322), тоді як до кримінальних проваджень № 12014250040000327 та № 12014250040000309 користувач під іменем  ОСОБА_1 входив до ЄРДР 26 січня 2025 року лише о 13:53:34 та 13:57:29. 
З наведеного вбачається, що жоден із чотирьох скріншотів із чітко зафіксованими на них датою і часом, об`єктивно не може походити з кримінальних проваджень № 12014250040000327 та № 12014250040000309, вхід у які здійснений значно пізніше часу виготовлення останнього з них.
При цьому, у справі відсутні докази та відомості того, за якими ознаками прокурор у провадженні № 62025000000000178 або уповноважена на складання протоколу службова особа віднесли виявлені зображення до інформації з кримінальних проваджень №12014250040000327 та № 12014250040000309, що була розголошена. 
Отже, у ході судового розгляду не доведено належними, достатніми та достовірними доказами які саме відомості стали предметом розголошення у цьому випадку";
"Крім того, з аналізу досліджених судом доказів не встановлено обставин розголошення або використання в інший спосіб ОСОБА_1 інформації, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових повноважень";
"Натомість факт незаконної передачі у будь-який спосіб  ОСОБА_1 своєму чоловікові  ОСОБА_2 несанкціоновано зібраної інформації у кримінальних провадженнях № 12014250040000308, № 12014250040000309, № 12014250040000327, у тому числі персональні дані  ОСОБА_3 , на думку суду, під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами";
"Однак, як встановив суд, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 здійснено розголошення та/або передачу службової інформації третім особам та/або незаконно використано інформацію в інший спосіб; відсутні також відомості про те, яким чином таке незаконне розголошення та/або передача інформації та/або використання інформації в іншій спосіб мала місце";
"Натомість у матеріалах справи відсутні докази та обґрунтування, у чому саме полягає майновий чи немайновий інтерес ОСОБА_1 у незаконному розголошенні або використанні в інший спосіб відповідної інформації";
"У зв`язку з викладеним, на підставі досліджених, наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів для констатації факту незаконного розголошення або використання в інший спосіб  ОСОБА_1 інформації з ЄРДР за наведених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин";
"За таких обставин відсутні та не доведені: мета на задоволення особистих інтересів, а відтак і відсутність прямого умислу на вчинення  ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, що свідчить про відсутність однієї із складових елементів правопорушення, а саме суб`єктивної сторони; а також відсутній факт та докази розголошення або використання в інший спосіб інформації, як і відсутня доведеність будь-якої вигоди від її використання, що свідчить про відсутність об`єктивної сторони як однієї із складових елементів правопорушення, а отже і складу адміністративного правопорушення в цілому";
Такі встановлені Придніпровським районним судом м. Черкаси обставини справи свідчать про свавільні, протиправні дії працівників Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України під час складання протоколу № 21 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, стосовно  ОСОБА_1 за відсутності доказів, які б указували на наявність складу адміністративного правопорушення в цілому.
Крім того, позивач зазначає, що участь прокурора в даній категорії справ, а також його повноваження регламентовані Кодексом України про адміністративні правопорушення та наказом Офісу Генерального прокурора № 365 від 18.11.2021 «Про організацію діяльності органів прокуратури у сфері запобігання і протидії корупції поза межами кримінального провадження», і розподілом обов`язків між працівниками відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Черкаської обласної прокуратури, затвердженого 17.12.2020 заступником керівника Черкаської обласної прокуратури.
Конституцією України, а саме статтею 19 встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Користуючись своїми повноваженнями, прокурор Черкаської обласної прокуратури Гречаник Р.І. 04.07.2025 надав у засіданні письмовий висновок про законність та обґрунтованість протоколу № 21, складеного стосовно ОСОБА_1 та про наявність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, що, нібито, підтверджується зібраними належними і допустимими доказами.
22.08.2025 прокурор Черкаської обласної прокуратури Криворучко Р.О. надав до суду висновок щодо клопотання сторони захисту про закриття провадження у справі, у якому на четвертому та п`ятому аркуші зазначив:
" ОСОБА_1 , будучи суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, у порушення вимог ст. 43 Закону «Про запобігання корупції», маючи законний доступ до конфіденційної інформації та іншої інформації з обмеженим доступом, в особистих інтересах, достовірно знаючи, що 24.01.2025 її чоловіку  ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених…. щодо незаконних дій у кримінальних провадженнях №№ 12014250040000308, 12014250040000309, 12014250040000327, 26.01.2025 з використанням власного згенерованого ключа, з використанням ІРадреси 109.227.71.15, яка знаходиться за місцем її проживання виконала обробку відомостей вказаних вище кримінальних проваджень та здійснила розголошення шляхом надання доступу стороннім особам до інформації в цих кримінальних проваджень".
Таким чином, позивач стверджує, що Черкаська обласна прокуратура висловила свою позицію про законність та обґрунтованість протоколу № 21, складеного стосовно  ОСОБА_1 та про наявність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, що, нібито, підтверджується зібраними належними і допустимими доказами.
Окрім цього, Черкаською обласною прокуратурою в процесі розгляду судом протоколу № 21, вчинялись і інші активні дії (здійснення запитів) по притягненню завідомо невинної  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Позивач ОСОБА_1 вважає такі дії Черкаської обласної прокуратури, за дійсних обставин справи, необ`єктивними та упередженими, а отже Черкаська обласна прокуратура, по відношенню до позивача, діяла свавільно та протиправно.
В результаті протиправних дій відповідачів позивач, як вказує у позові, отримала значний моральний біль, переживала сильні емоційні стреси, які супроводжувалися почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху тощо. Також позивач відчула на собі й осуд зі сторони суспільства та принизливе ставлення зі сторони колег, у зв`язку із обвинуваченням у вчиненні нею правопорушення, яке пов`язане з корупцією.
Завдані моральні страждання спричинили негативні зміни у її житті: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість.
Крім того, після складення стосовно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, яке пов`язане з корупцією, та скерування його до суду для розгляду по суті, у зв`язку із вказаними обставинами, у позивача значно погіршились сімейні стосунки з її чоловіком. Зокрема, в сім`ї почали відбуватись сварки з даного приводу, виникали взаємні звинувачення у вчиненні неправомірних дій, погіршились інтимні стосунки, що в своїй сукупності у подальшому призвело до розірвання їхнього шлюбу з чоловіком  ОСОБА_2 у той період часу, коли ще тривав судовий розгляд даного протоколу.
Крім того, позивач вимушена була брати участь в судовому процесі, відвідувати судові засідання, витрачати додатковий значний час на захист від безпідставних звинувачень, займатись пошуком захисника, витрачати власні грошові кошти на оплату діяльності захисника та його участь в судових засіданнях. Указані обставини в своїй сукупності спричинили їй моральні страждання та загалом лише негативно вплинули на її моральний стан.
Отже, враховуючи всі перелічені вище фактори, заподіяну моральну шкоду позивачем оцінено у розмірі 40 000 грн., яка як вважає, буде справедливою компенсацію за спричинені моральні страждання.
Крім цього, у зв`язку з протиправними діями Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України і Черкаської обласної прокуратури позивачем понесено матеріальні витрати, які полягають у сплаті гонорару адвокату Ковтуну Андрію Володимировичу, який здійснював захист прав, свобод і законних інтересів ОСОБА_1 в Придніпровському районному суді м. Черкаси.
Позивач вважає, що матеріальні витрати у формі гонорару адвоката в розмірі 20 000 грн., які були нею понесені під час розгляду адміністративної справи, їй мають бути відшкодовані Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України та Черкаською обласною прокуратурою солідарно.
Також, у позові зазначено, що з метою захисту своїх прав, витрачено кошти на судові витрати.
На виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, складає: судовий збір; 15 000 грн. – оплата професійної правничої допомоги. Професійна правнича допомога у даній справі включає в себе: надання юридичної консультації правового характеру із використанням Єдиного державного реєстру судових рішень щодо можливості подання позовної заяви; підготовка та направлення до Придніпровського районного суду м. Черкаси позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Черкаської обласної прокуратури; участь в судових засіданнях (розгляд справи).
Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України і Черкаської обласної прокуратури, грошові кошти в сумі 40 000 грн.; стягнути з Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України і Черкаської обласної прокуратури, грошові кошти в сумі 20 000 грн.; стягнути з Державного бюджету України на свою користь судові витрати, які складаються зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу - 15 000 грн.
Ухвалою суду від 10.02.2026 прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 23.03.2026 закрито підготовче провадження і справу призначено до розгляду по суті.
Відповідачем Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України, через представника, подано відзив на позов, який прийнятий судом. Зазначено, що складання протоколу – це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень статті 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за своєю природою та змістом не є рішенням суб`єкта владних повноважень та не спричиняє зміни прав чи обов`язків особи, а тому позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, внаслідок складання протоколу про адміністративне правопорушення, не можуть підлягати задоволенню.
Вважає, що твердження позивача про незаконність дій співробітників Черкаського управління Департаменту щодо притягнення її до адміністративної відповідальності є необґрунтованим та безпідставним, оскільки Департамент не наділений повноваженнями щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП. Натомість, статтею 221 КУпАП чітко закріплено, що судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-4 – 172-20 КУпАП. Звертає увагу суду на те, що на даний час відсутнє будь-яке рішення суду про визнання дій Департаменту (посадових осіб ДВБ НПУ) неправомірними, а це є однією з вимог при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди. Складений Черкаським управління Департаменту протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до статті 251 КУпАП,є одним із джерел доказів, підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення.
Зазначено, що для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду, відповідно до вимог статті 1174 ЦК України,потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і, що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди, у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Відповідач вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до неї застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, оскільки відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.
Оскільки за даних обставин не мала місця жодна з обставин, перелічених у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», то відповідно, закриття справи про адміністративне правопорушення, не є підставою для відшкодування шкоди відповідно до цього Закону.
Вважає, що за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, судом винесено постанову, якою провадження по справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, що є достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації.
Аналогічним чином, на думку відповідача, не підлягають задоволенню позовні вимоги   ОСОБА_1 щодо відшкодування майнової (матеріальної) шкоди у розмірі 20 000 грн., понесеної нею у зв`язку із витратами на правничу допомогу у справі № 711/4070/25. Долучені до позову документи не можуть бути предметом спору через відсутність встановлення факту неправомірності чи протиправності дій Черкаського управління ДВБ НПУ та не підлягають компенсації з боку Держави. Отже, оформлення поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.
Вимога позивача щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. є неспівмірною заявленим позивачем витратам із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт та такою, що взагалі не підлягає задоволенню.
Таким чином, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідачем Державною казначейською службою України, через представника подано відзив на позов, який прийнятий судом і, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що ст. 1176 ЦК України передбачено відшкодування шкоди в справах про адміністративні правопорушення лише в двох випадках: незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту; незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. 2 та ч. 7 ст. 1176 ЦКУ). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 по справі №335/6977/22 (п. 102) виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи ст. 1176 ЦКУ та Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі – Закон № 266/94-ВР). Отже, відшкодування шкоди здійснюється на загальних підставах передбачених ст. 1174 ЦКУ (п. 103 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22).
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦКУ.
Казначейство вважає, що позивачем не доведено факт наявності шкоди, а також її виникнення внаслідок дій працівників органів Національної поліції та прокуратури, а також підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та відповідними діями працівників вказаних органів.
Факт складання працівником Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, підтримка зазначеного протоколу прокурором та подальший розгляд зазначеного протоколу судом, за результатами розгляду якого вирішено закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, не може слугувати безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки, відсутні докази завдання позивачу душевних страждань чи моральних переживань, які виникли в результаті зазначених подій.
Як вбачається з мотивувальної частини постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.10.2025 у справі № 711/4070/25, що набула законної сили 20.10.2025, суд розглянувши протокол про адміністративне правопорушення від 08.05.2025 № 21, складений стосовно позивача за ч. 1 ст. 172-8 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) (незаконне використання інформації, що стала відома особі у зв`язку з виконанням службових або інших визначених законом повноважень) дійшов висновку, відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, тобто у чому саме полягало незаконне розголошення інформації особою у своїх інтересах, з якою метою це здійснювалось, а зібрані докази не дозволяють суду дійти переконливого висновку про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП).
Крім того, суд виснував про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів для констатації факту незаконного розголошення або використання в інший спосіб позивачем інформації з ЄРДР, за наведених у протоколі про адміністративне правопорушення, обставин.
Тобто, судом у справі № 711/4070/25 не встановлено складу адміністративного правопорушення, а також належних і переконливих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП.
Сам факт складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.
При цьому, факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.
Казначейство вважає, що складення працівником Черкаського управління Департаменту внутрішньо безпеки Національної поліції України протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією стосовно позивача за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення, а також належних і переконливих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення не було свавільним втручанням, оскільки відбулося на підставі закону, переслідувало легітимну мету і є пропорційним до цієї мети. Казначейство вважає, що позивачем не доведено завдання моральної шкоди, яку оцінено в 40000,00 грн. і тому, в задоволенні позовних вимог належить відмовити у повному обсязі. Також відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди у вигляді судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених при судовому розгляді справи про адміністративне правопорушення на загальну суму 20000,00 грн.
Відповідачем Черкаською обласною прокуратурою, через представника, подано відзив на позов, який прийнятий судом. Вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За обставинами справи, до обласної прокуратури 02.05.2025 із Черкаського управління ДВБ НП України надійшли матеріали та проєкт протоколу за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП стосовно старшого інспектора сектору інформаційної підтримки Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області Семіткіної Д.С., які 06.05.2025 після їх ретельного вивчення погоджено та повернуто уповноваженому суб`єкту для складання відповідного протоколу. У подальшому, 08.05.2025 Черкаським управлінням ДВБ НП України складено відповідний протокол, який того ж дня скеровано до Придніпровського районного суду м. Черкаси для розгляду по суті. 
За результатами судового розгляду Придніпровським районним судом м. Черкаси 08.10.2025 провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення (справа № 711/4070/25). 
У судовому засіданні адвокатом Семіткіної Д.С. – Ковтуном А.В. заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
У зв`язку з тим, що дане клопотання потребувало додаткового опрацювання, прокурором у справі Криворучком Р.О. заявлено клопотання про надання часу для ознайомлення та надання мотивованої відповіді. 
З огляду на те, що майже все клопотання адвоката Ковтуна А.В. тим чи іншим чином стосувалося матеріалів кримінального провадження, розпочатого стосовно чоловіка  ОСОБА_1  –  ОСОБА_2 , прокурором Криворучком Р.О. скеровано запит до Департаменту організації, процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Офісу Генерального прокурора, працівники якого здійснювали процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні, щодо надання інформації та копій підтверджуючих документів. У подальшому, 22.08.2025 вказані документи разом з відповідним висновком щодо клопотання сторони захисту про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (у порядку ст. 250 КУпАП) були надані до суду для надання їм відповідної оцінки та приєднання до матеріалів справи. Відповідно до постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.10.2025, суд, приєднуючи вказані документи до матеріалів справи, керувався вимогами ст. ст. 245, 250 – 252 КУпАП та про жодні порушення прокурором вимог КУпАП не зазначив. Натомість ОСОБА_1 та її адвокат Ковтун А.В. із вказаним рішенням суду погодилися, та незважаючи на те, що відповідно до ст. 287 КУпАП лише вони наділені правом на оскарження судового рішення, ним не скористалися. 
Вважає, що доводи адвоката Ковтуна А.В., про можливі, як на його думку, протиправні дії працівників Черкаської обласної прокуратури ґрунтуються лише на його суб`єктивних переконаннях, а не на вимогах чинного законодавства, про що також свідчить і саме рішення суду. Разом з тим, стосовно  ОСОБА_1 жодні заходи забезпечення провадження відповідно до ст. 260 КУпАП, у ході притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП не застосовувалися.
У справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 172-4 – 172-9 КУпАП, участь прокурора є обов`язковою, згідно з ч. 2 ст. 250 КУпАП.
Прокурор не «звинувачує» особисто, а виконує визначену законом функцію нагляду та підтримання публічного інтересу. Висловлення позиції про обґрунтованість протоколу є реалізацією його процесуальних повноважень. Згідно з принципами права, прокурор діє на підставі внутрішнього переконання та зібраних у справі доказів на момент розгляду. Дії прокурора щодо підтримання протоколу в суді не визнавалися незаконними в установленому законом порядку (через скаргу до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів або в іншому порядку).
Зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів незаконності дій прокуратури. Жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до неї застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до ст. 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом.
Моральні страждання, на які посилається ОСОБА_1 , спричинені самим фактом перебування під судом, що є нормальним правовим ризиком, а не конкретною думкою прокурора про законність протоколу (його складено Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України), він лише бере участь у його розгляді.
Позивачем не надано доказів, що саме позиція прокурора (а не сам факт складання протоколу іншим органом) призвела до знищення її ділової репутації. Більше того, публічність судового процесу є гарантією захисту прав, а не інструментом приниження гідності. Отже, відповідач вважає, що прокуратура діяла в межах компетенції. Факт того, що прокурор вважав протокол обґрунтованим, є його процесуальною позицією, яка підлягає оцінці судом під час розгляду справи, а не в межах цивільного позову про відшкодування шкоди. Дії відповідача або службової особи відповідача протиправними або незаконними не визнавалися, відсутні підстави про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 грн.
Також, відповідач вважає, що відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди та витрат на правничу допомогу. З огляду на вищезазначене, позовна вимога  ОСОБА_1 у цій частині також є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Оскільки позовна вимога з приводу понесених позивачем витрат на правничу допомогу є похідною від позивних вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди, які повністю заперечується обласною прокуратурою, тому також не підлягає задоволенню. За вищевказаних обставин, відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача у заявленому нею обсязі.
Позивачем подано відповідь на відзив Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, яка прийнята судом і, за якою вважає, що останнім жодним чином не обґрунтовано, в чому саме полягає неспівмірність витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката у цивільній справі; не спростовані доводи позивача стосовно протиправності та безпідставності складання протоколу про адмінправопорушення, пов`язане з корупцією щодо ОСОБА_1 , відсутні докази на час складання зазначеного протоколу, які б вказували на наявність в її діях будь-якого правопорушення, відсутня суб`єктивна та об`єктивна сторони в діянні ОСОБА_1 , які б вказували на вчинення нею правопорушення, пов`язаного з корупцією. Отже, просить позовні вимоги задовольнити.

Позивачем подано відповідь на відзив Державної казначейської служби України, яка прийнята судом. Зазначено про незгоду із доводами відповідача, а тому просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідачем Державною казначейською службою України подано заперечення на відповідь на відзив позивача, за якими вважає твердження позивача помилковими, а позовні вимоги необгрунтованими та безпідставними.
Позивачем подано відповідь на відзив Черкаської обласної прокуратури, яка прийнята судом. Вважає, що доводи відзиву є безпідставними, відповідачем не подано доказів на спростування доводів позивача, а тому просить позовні вимоги задовольнити.
Відповідачем Черкаською обласною прокуратурою подані заперечення на відповідь на позов. Вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог; прокурор діяв законно під час провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 . Просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ковтун А.В. просили позовні вимоги задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви, відповідей на відзиви. Крім того, просили задовольнити заяву про стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу адвоката, що понесені у цивільній справі, про що надані докази.
В судовому засіданні представник відповідача Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України за довіреністю Назарова І.С. просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву на позов. Крім того, просила відмовити позивачу в задоволенні клопотання про відшкодування судових витрат – витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. 00 коп. Зокрема, у відповідному клопотанні зазначено, що цей розмір є неспівмірним заявленим позивачем витратам із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.
В судовому засіданні представник відповідача Державної казначейської служби України за довіреністю Ярош С.В. просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву та заперечень на відповідь на відзив. Крім того, зазначив, що ДКС України не є належним відповідачем, оскільки службою не було складено протокол щодо позивача, вона не брала участь у розгляді адміністративної справи, і ДКС не порушувала права та інтереси позивача.
В судовому засіданні представник відповідача Черкаської обласної прокуратури за довіреністю Сакун І.В. просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву та заперечень на відповідь на відзив. 
В судовому засіданні свідок ОСОБА_2 показав, що позивач є його колишньою дружиною, відносини між ними нормальні, хоча шлюб є розірваним. Зазначив, що до 2026 року він працював в органах прокуратури. Щодо нього було відкрите кримінальне провадження, під час їхнього шлюбу в рамках вказаного кримінального провадження проводилися обшуки за місцем його проживання та роботи, а також у його батьків. У шлюбі вони перебували з 15.07.2023 по 10.06.2025. Позивач також є правоохоронцем і він не повідомляв її про порушене кримінальне провадження з тим, щоб дружина не переживала. Під час обшуків вдома було вилучено ряд речей, його допитано і про звинувачення відносно нього стало відомо його дружині ОСОБА_1 від працівників органів внутрішньої безпеки під час проведення щодо неї службового розслідування. Про це він дізнався від своїх колег. Всі ці події вплинули на їхні стосунки, дружина дуже емоційно і болісно все сприйняла. Вона переживала, що це підірве її репутацію і вплине на її кар`єру. Під час службової перевірки вона давала пояснення і був складений висновок. Потім щодо дружини був складений протокол про адміністративне правопорушення і судом винесена постанова. Дружина стала нервовою, виникали конфлікти, вона погано спала, була пригнічена, хоча всі звинувачення були безпідставними і вона не була винуватою у правопорушенні. На цей час вона продовжує працювати в органах поліції. Йому відомо, що дружина зверталася за психологічною допомогою до спеціалістів. Він не є заінтересованим у вирішенні цивільного спору і не розраховує на матеріальне відшкодування.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, переглянувши відеозаписи, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків:

встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проходить службу в органах внутрішніх справ з 16.08.2016. На займаній посаді начальника сектору інформаційної підтримки Черкаського районного управління поліції ГУ НП в Черкаській області перебуває з 10.02.2025.
02.05.2025 до Черкаської обласної прокуратури з Черкаського управління ДВБ НП України надійшли матеріали та відповідний проєкт протоколу щодо можливого вчинення старшим інспектором сектору інформаційної політики ЧРУП НУ НП в Черкаській області   ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч.1 ст. 172-8 КУпАП для відповідного погодження. У подальшому, 06.05.2025 вказані матеріали та проєкт протоколу було погоджено та повернуто ініціатору, про що зазначено у листі заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_4 на ім`я адвоката Ковтуна А. від 08.09.2025 та підтверджується відповідними супровідними листами.
08.05.2025 Черкаським управлінням Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією № 21, за ч. 1 ст. 172-8 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Під час розгляду судом справи про адміністративне правопорушення, адвокатом Ковтуном А.В. по справі направлялися і подавалися різного роду заяви та клопотання, зокрема про приєднання до справи письмових доказів, про закриття провадження у справі, заперечення щодо подання прокурором нових доказів, заява про відвід прокурора тощо.
Крім того, під час розгляду справи судом і прокурором обласної прокуратури надавалися для приєднання до справи, зокрема, висновок щодо клопотання сторони захисту про закриття провадження у справі, висновок щодо клопотання сторони захисту про відвід прокурора, тощо. 
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.10.2025 (справа №711/4070/25) провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.172-8 КУпАП закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Постанова суду набрала законної сили 20.10.2025. Зокрема, у постанові зазначено, що оскільки суть та обов`язкові ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-8 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення належно не викладені, а обставини, які підлягають доказуванню у цій справі, не доведені належними та достатніми доказами, суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставах, передбачених п. 1 ст. 247 КУпАП, п. 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 283 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений 15.07.2023, (свідоцтво серія   НОМЕР_1 , про що зазначено у послужному списку МВС України особистий номер НОМЕР_2 ).
Також встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 розірваний 10.06.2025, актовий запис №158, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу (повторне) серія НОМЕР_3 .
Відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2025, укладеного між адвокатом Ковтуном А.В. та ОСОБА_1 , предметом цього договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх правих питаннях, в тому числі адміністративному процесі та інше (п. 1.1 договору). Договір підписаний сторонами (п.6.2 договору).
Участь у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , зокрема в суді, брав адвокат Ковтун А.В. на підставі вказаного договору, ордеру серія СА № 1118614 від 04.07.2025 без обмеження повноважень, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧК №000617 від 19.10.2015.
Додатковою угодою №1 до договору від 20.06.2025, датованою 20.06.2025, передбачено, що сторони домовились про вартість послуг (гонорар) за надання адвокатом правничої (правової) допомоги у справі №711/4070/25, яка складає 20000 грн., які сплачуються після підписання договору та цієї додаткової угоди №1. За актом виконаних робіт від 27.12.2025 сторони засвідчили, що адвокат виконав роботи (надав послуги): надано юридичну консультацію правового характеру із використанням Єдиного державного реєстру судових рішень; зібрано письмові докази, які відповідним клопотанням подано до Придніпровського районного суду м. Черкаси; підготовлено та подано до Придніпровського районного суду м.Черкаси клопотання про ознайомлення із всіма матеріалами адміністративної справи; підготовлено та подано до Придніпровського районного суду м. Черкаси клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення; підготовлено та подано до Придніпровського районного суду м. Черкаси заперечення щодо подання прокурором нових доказів; 03.09.2025 підготовлено та подано адвокатський запит до Черкаської обласної прокуратури; 08.09.2025 підготовлено та подано адвокатський запит до Черкаської обласної прокуратури; на підставі відповідей, які отримано на адвокатські запити, підготовлено та подано до Придніпровського районного суду м.Черкаси заяву про відвід прокурора Криворучко Р.О.; участь адвоката Ковтуна А.В.04.07.2025, 01.08.2025, 22.08.2025, 19.09.2025, 02.10.2025, 08.10.2025 в судових засіданнях у Придніпровському районному суді м. Черкаси та захист інтересів ОСОБА_1 .
Відповідно до прибуткового касового ордеру № 99 від 27.12.2025, ОСОБА_1 сплатила адвокату Ковтуну А.В. гонорар за послуги правничої (правової) допомоги в розмірі 20000 грн.
Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).
Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України).
Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
Кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.
Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.01.2021 у справі №227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22.03.2021 у справі № 203/1067/19 (провадження № 62-23293св19), від 25.03.2021 у справі №227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України).
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). 
Частиною 2 статті 23 ЦК України визначено що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення (ч. 3 ст. 23 ЦК України). А також: стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих обставинах, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо (п. 9 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду).
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (ухвала Верховного Суду від 13.11.2019 в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанова Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 у справі №214/7462/20).
У пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц вказано, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
Право на відшкодування моральної шкоди, за загальним правилом, виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (ст. 1167 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України).
Тобто, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна та/або орган державної влади.
Крім того, як передбачено ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом (ст. 1166 ЦК України).
На думку суду, помилковими є твердження сторони позивача про те, що до даних спірних правовідносин слід застосовувати положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду», враховуючи положення ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. 1 згаданого Закону. Тобто, в даному випадку, жодних обставин щодо накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення (арешт, виправні роботи), накладення арешту, конфіскації майна, позивачем не зазначено і судом не встановлено.
Отже, суд вважає, що, в даному випадку, спір виник з правовідносин про відшкодування шкоди, який регулюється нормами Цивільного Кодексу України.
Участь прокурора в даній категорії справ, а також його повноваження регламентовані Кодексом України про адміністративні правопорушення та наказом Офісу Генерального прокурора № 365 від 18.11.2021 «Про організацію діяльності органів прокуратури у сфері запобігання і протидії корупції поза межами кримінального провадження», і розподілом обов`язків між працівниками відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Черкаської обласної прокуратури, затвердженого 17.12.2020 заступником керівника Черкаської обласної прокуратури.
Відповідно, Конституцією України прокурора зобов`язано діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто Кодексом України про адміністративні правопорушення, наказом Офісу Генерального прокурора № 365 від 18.11.2021 «Про організацію діяльності органів прокуратури у сфері запобігання і протидії корупції поза межами кримінального провадження» та розподілом обов`язків між працівниками відділу забезпечення діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Черкаської обласної прокуратури, затвердженого 17.12.2020 заступником керівника Черкаської обласної прокуратури.
Згідно Кодексу України про адміністративні правопорушення, прокурорський нагляд за виконанням законів при провадженні в справах про адміністративні правопорушення, передбачений статтею 250 та включає в себе: порушувати провадження в справі про адміністративне правопорушення; знайомитися з матеріалами справи; перевіряти законність дій органів (посадових осіб) при провадженні в справі; брати участь у розгляді справи; заявляти клопотання; давати висновки з питань, що виникають під час розгляду справи; перевіряти правильність застосування відповідними органами (посадовими особами) заходів впливу за адміністративні правопорушення; вносити подання, оскаржувати постанову і рішення по скарзі в справі про адміністративне правопорушення, вчиняти інші передбачені законом дії.
Згідно з п. 4.1 наказу Офісу Генерального прокурора № 365 від 18.11.2021 «Про організацію діяльності органів прокуратури у сфері запобігання і протидії корупції поза межами кримінального провадження», забезпечуючи участь у розгляді справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, прокурорам надано наступні повноваження: заявляти самовідвід за наявності конфлікту інтересів чи інших обставин, які можуть викликати сумнів у їх об`єктивності та процесуальній незалежності; заявляти клопотання, висловлювати мотивовану позицію щодо клопотань інших учасників судового розгляду; за наявності підстав ініціювати привід особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; під час дослідження доказів з`ясовувати обставини адміністративного правопорушення та інші факти, що мають значення для вирішення справи, доводити перед судом належність і допустимість доказів, якими обґрунтовуються обставини вчинення адміністративного правопорушення, об`єктивно оцінювати сукупність доказів із точки зору їх достатності для доведення винуватості особи; реагувати на порушення закону, що обмежують права учасників судового провадження або можуть вплинути на законність прийнятого рішення; після з`ясування усіх обставин справи надавати суду мотивований висновок щодо наявності (відсутності) в діях особи події та складу адміністративного правопорушення, у якому висловлювати позицію з дотриманням принципу верховенства права, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та правових висновків Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом.
Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, є Закон України «Про Національну поліцію» (визначено преамбулою).
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІповноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 3 цього Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 887 «Про утворення територіального органу Національної поліції» утворено як юридичну особу публічного права Департамент внутрішньої безпеки як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. 
Відповідно до Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, затвердженого наказом Національної поліції України від 09.11.2015 № 83 (зі змінами) (далі – Положення № 83), Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України є міжрегіональним територіальним органом у складі кримінальної поліції Національної поліції України, який здійснює свою діяльність у напрямі дотримання внутрішньої безпеки у Національній поліції України.
Положенням № 83 визначено основні завдання ДВБ, до яких відносяться: Формування та забезпечення реалізації заходів з питань внутрішньої безпеки в Національній поліції України. Запобігання, виявлення, попередження і припинення кримінальних, корупційних та пов`язаних з корупцією правопорушень, що готуються або вичинені поліцейськими, державними службовцями та іншими працівниками поліції. Організація і здійснення заходів захисту поліцейських, державних службовців та інших працівників поліції від перешкоджання їм у виконанні службових обов`язків. 
Для виконання покладених завдань і функцій в установленому порядку ДВБ має право перевіряти дотримання законності та вимог антикорупційного законодавства України в системі Національної поліції України (пункт 1 розділу IV Положення № 83).
Для виконання покладених завдань і функцій в установленому порядку ДВБ має право здійснювати перевірки за фактами скоєння поліцейськими, державними службовцями та іншими працівниками поліції корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, дисциплінарних проступків (пункт 3 розділу IV Положення № 83).
Згідно із ч. 3 ст. 19  Закону України «Про Національну поліцію» Держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Таким чином, за результатами розгляду справи, зокрема і дослідженими доказами, які у розумінні ст.ст. 76-82 ЦПК України, є належними та допустимими, - судом встановлено, що під час розгляду судом справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , їй була надана правнича допомога захисником адвокатом, відповідно до умов договору, додаткової угоди, ордеру адвоката, акту щодо наданих послуг (виконаних робіт) та прибуткового касового ордеру, а тому позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 20000грн. 00коп. підлягають до задоволення. 
Крім того, чинний Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить спеціальних норм, які передбачають для учасників розгляду справи про адміністративне правопорушення можливість вирішення й питання про судові витрати (зокрема, про витрати на правничу допомогу), відповідно, не передбачає і порядку розгляду таких заяв суддею.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п.53 рішення у справі «Гурепка проти України»).
У постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №263/10894/20, суд вказав, що відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, суди в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону, що є засобом заповнення прогалин у законодавстві, який полягає в застосуванні до нього іншої норми закону, яка регламентує подібні відносини.
Таким чином, враховуючи викладені обставини, зокрема наявність прогалин в національному законодавстві стосовно процесуального врегулювання вирішення суддею заяви про розподіл судових витрат (витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги особі, щодо якої розглядається справа про адміністративне правопорушення) при розгляді справ про адміністративні правопорушення, суд вважає за можливе застосувати аналогію закону у найближчій галузі права, в даному випадку, кримінальному процесуальному законі. При цьому, підлягають до врахування, зокрема норми ст. 118 КПК України та норми п. 3 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів судового розслідування, прокуратури і суду».
При цьому, на думку суду, доводи представників відповідачів про те, що вимоги про стягнення судових витрат, тобто витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги по справі про адміністративне правопорушення, не підлягають до задоволення, - є безпідставними. 

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, то слід зазначити наступне:
позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників поліції, прокуратури під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.
Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.
Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.03.2019 у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права. 
Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду, як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.
На поліцейського (в даному випадку заступник начальника відділу протидії корупції Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України майор поліції Дудник В.М., який виконував повноваження відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», Про запобігання корупції», постанови КМУ «Про затвердження Положення про Національну поліцію» №877, «Про затвердження Положення про Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції» №83 в редакції наказу Національної поліції №765) під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично, на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася. Оцінку доказів поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно містять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд. Тобто, оцінку доказів, зібраних та зафіксованих поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.
За висновками, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у справі №638/3490/18 зазначено, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.
Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.
При постановленні цього судового рішення судом враховані висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22, постанови Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №760/9462/16.
Таким чином, за результатами розгляду справи, досліджених доказів, суд приходить до висновку про те, що позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, внаслідок вчинення неправомірних дій працівниками поліції щодо складання протоколу та працівниками органів прокуратури щодо вчинення інших процесуальних дій, що обмежували права позивача, оскільки, враховуючи положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постановою суду від 08.10.2025 провадження по адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-8 КУпАП закрите у зв`язку із відсутністю в діях останньої складу цього адміністративного правопорушення, зокрема і зазначено: 
«Розділ У. Висновки суду: З наведеного вбачається, що жоден із чотирьох скріншотів із чітко зафіксованими на них датою і часом, об`єктивно не може походити з кримінальних проваджень № 12014250040000327 та № 12014250040000309, вхід у які здійснений значно пізніше часу виготовлення останнього з них. При цьому, у справі відсутні докази та відомості того, за якими ознаками прокурор у провадженні №62025000000000178 або уповноважена на складання протоколу службова особа віднесли виявлені зображення до інформації з кримінальних проваджень № 12014250040000327 та № 12014250040000309, що була розголошена. Отже, у ході судового розгляду не доведено належними, достатніми та достовірними доказами які саме відомості стали предметом розголошення у цьому випадку»;
«Оцінюючи зміст протоколу та суть правопорушення, що ставиться у провину ОСОБА_1 , суд вважає, що уповноваженою особою не викладено у протоколі та не обґрунтовано належним чином який обсяг інформації з ЄРДР, що став відомий ОСОБА_1 , належить до категорії конфіденційної чи інформації з обмеженим доступом, а також не зазначив обсяг потенційної чи фактичної шкоди від отримання доступу до неї та її опрацювання. З огляду на вказане, викладені у протоколі за ч. 1 ст. 172-8 КУпАП суть адміністративного правопорушення та його об`єктивна сторона не відповідають фактичним обставинам справи та обсягу поставлених у провину ОСОБА_1 дій. Крім того, з аналізу досліджених судом доказів не встановлено обставин розголошення або використання в інший спосіб ОСОБА_1 інформації, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових повноважень»;
«Однак протокол про адміністративне правопорушення не містить жодних відомостей про те, коли та в якій спосіб така інформація була розповсюджена. З доданих до протоколу огляду від 02.04.2025 копій фотознімків нібито особистого комп`ютера ОСОБА_3 неможливо достовірно встановити оригінальність вказаних зображень, місце їх створення, походження знімків, ідентифікувати їх автора, визначити місце їх зберігання»;
«Протокол щодо ОСОБА_1 також не містить вказівки на спосіб розголошення отриманої інформації шляхом передачі ОСОБА_3, надання можливості ознайомлення з нею чи створення умов безперешкодного доступу і ознайомлення і т.п. Слід також зауважити, що в протоколі про адміністративне правопорушення не розкрито об`єктивну сторону вчиненого адміністративного правопорушення, а саме не зазначено коли, за яких обставин та яким чином було здійснено факт розголошення особою у своїх інтересах інформації, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових повноважень. Протокол містить лише посилання на вхід і перегляд ОСОБА_1 інформації з ЄРДР у позаробочий час за спільним із ОСОБА_3 місцем проживання, виготовлення нею фотознімків екрана, на яких відображено інформацію з кримінальних проваджень, та подальше виявлення цих фотознімків на вилученому 17.03.2025 під час обшуку у них вдома жорсткому диску RP1HMDK у папці «_моє кп» з документами ОСОБА_3»;
«Відповідно до досліджених посадових інструкцій сектору інформаційної підтримки ЧРУП ГУНП в Черкаській області, наказів про призначення ОСОБА_12 на посади, та із врахуванням змісту Положення про ЄРДР, ОСОБА_1 мала відповідні законні повноваження на доступ та роботу в ЄРДР, а отже вхід до системи та перегляд нею інформації у окремих кримінальних провадженнях з огляду на це не може вважатися незаконним чи здійсненим з порушенням. Натомість факт незаконної передачі у будь-який спосіб ОСОБА_1 своєму чоловікові ОСОБА_3 несанкціоновано зібраної інформації у кримінальних провадженнях № 12014250040000308, № 12014250040000309, № 12014250040000327, у тому числі персональні дані ОСОБА_4 , на думку суду, під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження належними та допустимими доказами. Твердження у протоколі про те, що вказану інформацію з обмеженим доступом ОСОБА_1 розголосила чи використала, достовірно знаючи, що її чоловік ОСОБА_3 притягується до кримінальної відповідальності за фактом прийняття незаконних рішень у вказаних вище кримінальних провадженнях, є лише припущеннями, які не можуть бути взяті судом до уваги за відсутності інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини»;
«Однак, як встановив суд, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 здійснено розголошення та/або передачу службової інформації третім особам та/або незаконно використано інформацію в інший спосіб; відсутні також відомості про те, яким чином таке незаконне розголошення та/або передача інформації та/або використання інформації в іншій спосіб мала місце»;
«Окремо слід зазначити, що подані в судовому засіданні 22.08.2025 прокурором нові докази, у тому числі і згаданий вище лист провайдера, були отримані значно пізніше часу складання адміністративного протоколу, без пояснення прокурором причин, з яких ці докази не були долучені уповноваженою особою на час його складання та скерування до суду»;
«У зв`язку з викладеним, надані під час судового розгляду докази, яких фактично не було отримано або не існувало на час складання адміністративного протоколу, не є для суду визначальними та не впливають на вирішення питання про наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення»;
«Зазначений у протоколі мотив дій ОСОБА_1 «в особистих інтересах» не знайшов підтвердження, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення не відображено та матеріалами справи не встановлено, будь-який майновий чи немайновий інтерес ОСОБА_1 у разі розголошення чи використання інформації. Таким чином, відсутня суб`єктивна сторона правопорушення, тобто у чому саме полягало незаконне розголошення інформації особою у своїх інтересах, з якою метою це здійснювалось, а зібрані докази не дозволяють суду дійти переконливого висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП»;
«Натомість у матеріалах справи відсутні докази та обґрунтування, у чому саме полягає майновий чи немайновий інтерес ОСОБА_1 у незаконному розголошенні або використанні в інший спосіб відповідної інформації»;
«У зв`язку з викладеним, на підставі досліджених, наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів для констатації факту незаконного розголошення або використання в інший спосіб ОСОБА_1 інформації з ЄРДР за наведених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин»;
«На підставі викладеного, з точки зору достатності доказів, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять тієї сукупності доказів, яка б усунула обґрунтований сумнів щодо доведеності наявності в діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, а тому усі сумніви і припущення стосовно наявності в діях останньої складу адміністративного правопорушення повинні бути визнані на її користь. За таких обставин відсутні та не доведені: мета на задоволення особистих інтересів, а відтак і відсутність прямого умислу на вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, що свідчить про відсутність однієї із складових елементів правопорушення, а саме суб`єктивної сторони; а також відсутній факт та докази розголошення або використання в інший спосіб інформації, як і відсутня доведеність будь-якої вигоди від її використання, що свідчить про відсутність об`єктивної сторони як однієї із складових елементів правопорушення, а отже і складу адміністративного правопорушення в цілому»;
«За викладених обставин, оскільки суть та обов`язкові ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення належно не викладені, а обставини, які підлягають доказуванню у цій справі, не доведені належними та достатніми доказами, суд вважає, що провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставах, передбачених п. 1 ст. 247, п. 3 ч. 1 та ч. 2 ст. 284 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП». 
Під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що діями працівників органів поліції був складений протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності без дотримання вимог ст.ст. 251, 256 КУпАП, що знайшло своє підтвердження у постанові суду від 08.10.2025.
Таким чином, суд погоджується із позицією сторони позивача про те, що з боку працівників органів прокуратури були вчинені дії, якими порушені права позивача. Так, висновком прокурора було підтверджено наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, незважаючи на висновки суду, які в послідуючому викладені у постанові від 08.10.2025. Також працівниками прокуратури було погоджено проєкт протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, хоча під час розгляду справи про адміністративне правопорушення судом було встановлено, що у протоколі належно не були викладені ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-8 КУпАП, обставини, які підлягали доказуванню, не доведені належними та достатніми доказами, що і призвело до закриття провадження у справі за відсутності в діях ОСОБА_1 складу вказаного правопорушення. Під час судового розгляду справи про адміністративне правопорушення, прокурором надавалися нові докази щодо підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, але суд звернув увагу на те, що такі докази були відсутні на час перевірки обставин вчинення правопорушення та складання протоколу, вони не були відомі ОСОБА_1 , що позбавляло її можливості належним чином ще до судового розгляду захищатися від фактично пред`явленого «обвинувачення».
Позивач вказує, що їй завдана моральна шкода: в результаті протиправних дій відповідачів вона отримала значний моральний біль, переживала сильні емоційні стреси, які супроводжувалися почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху тощо. Також вона відчула на собі й осуд зі сторони суспільства та принизливе ставлення зі сторони колег, у зв`язку із обвинуваченням у вчиненні нею правопорушення, яке пов`язане з корупцією. Завдані моральні страждання спричинили негативні зміни у її житті: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні; знижений та нестійкий настрій, порушення сну, емоційна напруга, нервозність, дратівливість. Крім того, позивач зазначила, що після складення стосовно неї протоколу про адміністративне правопорушення, яке пов`язане з корупцією, та скерування його до суду для розгляду по суті, у зв`язку із вказаними обставинами, у неї значно погіршились сімейні стосунки з її чоловіком. Зокрема, в сім`ї почали відбуватись сварки з даного приводу, виникали взаємні звинувачення у вчиненні неправомірних дій, погіршились інтимні стосунки, що в своїй сукупності, у подальшому, призвело до розірвання їхнього шлюбу з чоловіком ОСОБА_2 у той період часу, коли ще тривав судовий розгляд даного протоколу. Позивач вимушена була брати участь в судовому процесі, відвідувати судові засідання, витрачати додатковий значний час на захист від безпідставних звинувачень, займатись пошуком захисника, витрачати власні грошові кошти на оплату діяльності захисника та його участь в судових засіданнях. Указані обставини в своїй сукупності спричинили їй моральні страждання та загалом лише негативно вплинули на її моральний стан.
При цьому, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (§ 62 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria, заява № 68490/01).
Слід зазначити, що конкретний розмір моральної шкоди, завданої, зокрема неправомірними діями органів поліції, прокуратури, у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень. Він має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Позивач у позовній заяві визначив розмір моральної шкоди у 40000 грн. 00 коп.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_5 , суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності, виваженості та справедливості, і вважає обґрунтованим розмір 10000 грн. 00 коп.
При цьому, суд враховує характер правопорушення (протягом певного часу працівниками поліції проводилося службова перевірка дій ОСОБА_1 , збиралися докази, узгоджувалася позиція із працівниками прокуратури, тривав судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення тощо); глибину душевних страждань (наявність негативних наслідків – негативні емоції, які досягли рівня страждань, переживань, відчуття приниження, стурбованості тощо).
Також слід зазначити, що позивач не скористалася правом та нею не було надано висновок психологічної експертизи, здійсненої на замовлення учасника справи щодо визначення факту моральних страждань, їх глибини, зокрема і розміру моральної шкоди, як і не було подане до суду відповідне клопотання про призначення такої експертизи. 
Суд звертає також увагу, що судово-психологічна експертиза щодо встановлення факту моральних страждань та орієнтовного розміру відшкодування моральної шкоди замовляється у атестованого судового експерта психолога згідно із нормами ст. 106 ЦПК України учасником справи самостійно на етапі як подання позову до суду, так і під час судового засідання. При цьому, позивачем не було надано й розрахунок розміру моральної шкоди, а тому не надання розрахунку призводить до оцінки судом на власне переконання розміру відшкодування моральної шкоди за позивача без врахування експертної думки.
Отже, за таких підстав, суд вважає, що моральна шкода у розмірі 10000 грн. 00 коп. позивачу повинна бути відшкодована Державою в особі Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Черкаської обласної прокуратури, оскільки саме Держава бере участь у справі через відповідні органи державної влади, зокрема, органи, діями яких завдано шкоду. В іншій частині позову щодо розміру заявленої моральної шкоди, слід відмовити.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України).
Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна. 
Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, в т.ч. здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, Черкаська обласна прокуратура (дії посадових осіб яких призвели до порушення прав позивача) та Державна казначейська служба України (відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. При цьому, у таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16).
Що стосується позовних вимог, пред`явлених до відповідача Державної казначейської служби України (ДКСУ), то в цій частині вимоги не підлягають до задоволення, оскільки ДКСУ не є органом, діями якого завдано шкоду позивачу. Так, відповідачем є Держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
При цьому, судом враховані висновки постанови Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19).
Крім того, судом враховані висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 11.03.2026 у справі № 757/38039/17-ц, у якій (п.п.58-60) зазначено наступне: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово послідовно зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах [див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)]. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 905/1907/21 (пункти 8.5, 8.6), від 08 серпня 2023 року в справі № 910/5880/21 (пункти 34, 35)]. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. До такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц та від 14 січня 2026 року В справі № 465/5323/15. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача (див. пункт 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц)».
Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення, а саме, слід стягнути з Державного бюджету України на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 20000грн. 00коп. та в рахунок моральної шкоди 10000грн. 00коп. В іншій частині позову необхідно відмовити.

При подачі до суду цього позову ОСОБА_1 був сплачений судовий збір у розмірі 1331грн. 20коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 05.02.2026.
Відповідно до ст. 3 ч.2 п. 11 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Таким чином, відсутні підстави для стягнення з відповідачів (Державного бюджету України) на користь позивача судового збору, сплаченого про подачі до суду позову, оскільки позивач звільнена від сплати таких судових витрат.
При цьому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених по цій цивільній справі, то слід зазначите таке:
позивач просить стягнути з Державного бюджету України на свою користь зазначені витрати у розмірі 15000грн. 00коп.
Встановлено, що у позовній заяві позивачем зазначено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 15000грн., які включають в себе: надання юридичної консультації правового характеру із використанням Єдиного державного реєстру судових рішень щодо можливості подання позовної заяви; підготовка та направлення до Придніпровського районного суду м. Черкаси позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб Черкаського управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Черкаської обласної прокуратури; участь в судових засіданнях (розгляд справи).
Крім того, стороною позивача надані такі докази: відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2025, укладеного між адвокатом Ковтуном А.В. та ОСОБА_1 , предметом цього договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх правих питаннях, в тому числі адміністративному процесі та інше (п.1.1 договору). Договір підписаний сторонами (п.6.2 договору). Також надано: ордер адвоката серія СА №1118614 від 04.07.2025 без обмеження повноважень, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧК №000617 від 19.10.2015. Додатковою угодою №2 до договору від 20.06.2025, датованою 22.01.2026, передбачено, що сторони домовились про вартість послуг (гонорар) за надання адвокатом правничої (правової) допомоги у справі про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями ЧУ Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України та Черкаської обласної прокуратури, яка складає: 15000грн. за підготовку та направлення до суду позовної заяви, які сплачуються після підписання договору та цієї додаткової угоди №2; 2500грн., які сплачуються за кожне судове засідання після проголошення судом першої інстанції судового рішення. За даними прибуткового касового ордеру №109 від 22.01.2026, ОСОБА_1 сплачено адвокату Ковтуну А.В. за договором та додатковою угодою №2 - 15000грн. витрат на правничу допомогу.
Крім того, додатковою угодою №3 до договору від 20.06.2025, датованою 28.05.2026, передбачено, що сторони домовились, що гонорар за участь адвоката в судових засіданнях Придніпровського районного суду м. Черкаси по цій справі сплачується 28.05.2026, однак з урахуванням судового засідання, яке відбудеться 02.06.2026. За даними прибуткового касового ордеру №126 від 28.05.2026, сплачено позивачем адвокату (представнику) 10000грн., відповідно до договору та додаткових угод №2 та №3. За актом виконаних робіт від 28.05.2026 сторони засвідчили, що адвокат виконав роботи (надав послуги): 22.01.2026 надано юридичну консультацію правового характеру із використанням ЄДРСР; 30.01.2026 підготовлено та направлено до суду позовну заяву із зібраними доказами; 24.02.2026, 01.03.2026 та 09.03.2026 підготовлено та подано до суду відповіді на відзиви відповідачів; участь адвоката 23.03.2026, 08.04.2026, 18.05.2026 судових засіданнях у суді першої інстанції. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України випливає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Таким чином, нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справи.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №8 26/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі №922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Надані позивачем докази суд вважає належними та допустимими. Враховуючи викладені обставини та досліджені по справі докази, суд вважає за необхідне ухвалити рішення в частині вимог про стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, які фактично понесені і, які необхідні були задля забезпечення представництва прав/інтересів позивача у справі суду першої інстанції, враховуючи умови договору про надання правничої допомоги із додатковими угодами до нього, відомості переліку робіт та послуг, що були надані адвокатом по цій цивільній справі. Суд враховує суб`єктний склад учасників справи, складність та категорію справи, характер спірних правовідносин, правові дії та позиції сторін спору в суді першої інстанції, об`єм наданих представником позивача послуг і виконаних робіт, обсяг і складність складених процесуальних документів. Також судом враховано те, що за наявними у судовій справі матеріалами, адвокат Ковтун А.В. – представник позивача не вчиняв під час розгляду справи дій, які б призвели до затягування розгляду справи, не було ним подано й жодних необґрунтованих заяв і клопотань. 
При цьому, відповідачами викладені заперечення проти відшкодування позивачу судових витрат (витрат на правничу допомогу). Зокрема, зазначено, що розмір витрат є завищеним, він не є співмірним із складністю роботи адвоката, її обсягом та витраченим на неї часом.
Враховуючи норми п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судом частково задоволені позовні вимоги (на 50 %), а тому до стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 підлягають витрати, пов`язані із наданням їй правничої допомоги у розмірі 12500грн. 00 коп. Суд вважає, що розмір витрат 12500грн. 00коп. є обґрунтованим, співмірним, справедливим і пропорційним до предмета спору. Інших підстав для зменшення розміру таких витрат, суд не вбачає.
Також слід зазначити, що оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат, тому вони компенсуються їй за рахунок держави. Таким чином, з Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу. На думку суду, відсутні підстави щодо стягнення таких витрат безпосередньо із відповідачів Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, Черкаської обласної прокуратури, з огляду на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі 910/23967/16, постанови Верховного Суду від 15.10.2025 у справі № 216/5629/23. 

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 137, 141, 259, 268 ЦПК України суд -
в и р і ш и в :
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. 00коп. та в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 20000грн. 00коп., а всього – 30000грн. 00коп.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 12500грн. 00 коп.
Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складений 15.06.2026.

Головуючий суддя        С.М. Позарецька