КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2026 року м. Київ справа №640/9776/21
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу 
за позовом	ОСОБА_1 	
до	Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини	
про	визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.,	

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - відповідач), в якому просить суд:
визнати протиправними дії секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, що виявилися у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію - вхідний реєстраційний індекс заяви (зверення) ОСОБА_1 про складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В. від 27.12.2020 р., відповідно до його запиту на отримання публічної інформації від 20.01.2021 р. №20/01-02 та зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 20.02.2021 р. №20/01-02, з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2021 відкрито провадження у справі №640/9776/21.
Відповідно до Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІX ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022р. №2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом: до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022р. №2825-IX, справа №640/9776/21 надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2025 справа розподілена судді Жуковій Є.О.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.10.2025 прийнято справу до провадження судді Жукової Є.О., розгляд справи розпочато спочатку, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Витребувано від відповідача інформацію про результати розгляду запиту позивача на отримання публічної інформації від 20.01.2021 №20/01-02.
Аргументуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 20.01.2021 звернувся до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з запитом на отримання публічної інформації № 20/01-02, у якому просив відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати інформацію про складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В, від 27 грудня 2020 року. 26.01.2021, на електронну пошту позивача надійшов лист відповідь № 30.1/45.14/39.13/21/31 з якою позивач незгідний з підстав того, що виходячи із складових реєстраційного індексу звернення, він не містить персональних даних, оскільки за визначенням статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року № 2297-VI, персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Крім того, у відповіді відсутнє посилання у пунктах 1-4 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Більше того, законодавством у сфері доступу до публічної інформації не передбачено обов`язку розпорядника інформації ідентифікувати особу запитувача.
Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, проти задоволення позову заперечує, з підстав того, що як вбачається з прохальної частини запиту, позивач просить надати вхідний реєстраційний номер його заяви до відповідача від 27.12.2020, який стосується конкретного питання, а тому надання запитуваної інформації призвело б до розголошення факту його звернення до відповідача та ідентифікації як заявника за вказаним зверненням від 27.10.2020. Таким чином, в розумінні статі 2 Закону України «Про захист персональних даних», інформація про вхідний реєстраційний номер заяви позивача від 27.12.2020 є ідентифікованими відомостями, оскільки стосується факту звернення позивача та ідентифікує його як заявника за зверненням. Окрім цього, запитувана інформація позивачем може бути надана виключно на підставі норм Закону України «Про захист персональних даних», який встановлює спеціальний порядок звернення та отримання самим суб`єктом персональних даних інформації, що містить його персональні дані. Цим законом встановлені інші, ніж Законом України «Про доступ до публічної інформації», вимоги до оформлення запиту, строки розгляду запиту. З урахуванням цього, відповідач зазначає, що запит на інформацію від 20.01.2021 №20/01-02 не відповідав вимогам статті 16 Закону України «Про захист персональних даних», адже у ньому відсутні реквізити документа, що посвідчує особу позивача, а тому в задоволені позовних вимог має бути відмовлено. Відповідач звертає увагу суду, що наведена вище правова позиція узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 по справі №819/1664/16.
Позивачем, 24.05.2021 надано до суду відповідь на відзив, відповідно до якого позовні вимоги підтримує з підстав зазначених у позовній заяві.
З метою додержання розумного строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд визнав за можливе розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:
20.01.2021 року ОСОБА_1 звернувся із запитом на отримання публічної інформації № 20/01-02, в якому просив відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати вхідний реєстраційний індекс заяви (звернення) ОСОБА_1 про складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В, від 27 грудня 2020 року.
26.01.2021, Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надано відповідь № 30.1/45.14/39.13/21/31 в якій зазначено, що запитувана інформація є такою, що стосується особисто позивача, тобто містить персональні дані (відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована).
Частиною шостою статті 16 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що суб`єкт персональних даних має право на одержання будь яких відомостей про себе у будь якого суб`єкта відносин, пов`язаних з персональними даними, за умови надання інформації щодо прізвища, ім`я та по батькові, місця проживання (місця перебування) і реквізитів документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит, крім випадків, установлених законом.
У запиті від 20.01.2021, відсутня інформація щодо реквізитів документа, який посвідчує особу позивача.
Повідомлено, що для отримання запитуваної інформації, позивач має право направити повторний запит, оформлений відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про захист персональних даних».
Незгода з відповіддю, стала підставою звернення позивача до суду із вказаним позовом.
Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13 січня 2013 року (далі - Закон №2939-VI).
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI).
У праві на отримання копії реєстраційно - контрольної картки за зверненнями громадян, оформленої за його заявою про складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В. від 27 грудня 2020 року, відповідачем було відмовлено з підстав, що така інформація не є публічною, її слід вважати такою, що відноситься до персональних даних, порядок доступу до якої відрізняється від доступу до публічної інформації.
Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 2939-VI кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається.
Частиною третьою статті 10 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2939-VI цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, регулюються Законом України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року №2297 - VI (далі - Закон № 2297-VI).
Згідно з визначенням, наведеним у статті 2 Закону № 2297-VI, персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.
За змістом частини першої статті 5 Закону № 2297-VI персональні дані є об`єктами захисту цього Закону.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону №2297-VI суб`єкт персональних даних має право на доступ до своїх персональних даних.
Частиною першою статті 16 Закону № 2297-VI порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Порядок доступу третіх осіб до персональних даних, які знаходяться у володінні розпорядника публічної інформації, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Згідно з частиною третьою статті 16 Закону № 2297-VI суб`єкт відносин, пов`язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу (далі - запит) до персональних даних володільцю персональних даних.
Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону № 2297-VI у запиті зазначаються: 1) прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання (місце перебування) і реквізити документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит (для фізичної особи - заявника); 2) найменування, місцезнаходження юридичної особи, яка подає запит, посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка засвідчує запит; підтвердження того, що зміст запиту відповідає повноваженням юридичної особи (для юридичної особи - заявника); 3) прізвище, ім`я та по батькові, а також інші відомості, що дають змогу ідентифікувати фізичну особу, стосовно якої робиться запит; 4) відомості про базу персональних даних, стосовно якої подається запит, чи відомості про володільця чи розпорядника персональних даних; 5) перелік персональних даних, що запитуються; 6) мета та/або правові підстави для запиту.
Частиною шостою статті 16 Закону № 2297-VI суб`єкт персональних даних має право на одержання будь-яких відомостей про себе у будь-якого суб`єкта відносин, пов`язаних із персональними даними, за умови надання інформації, визначеної у пункті 1 частини четвертої цієї статті, крім випадків, установлених законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону № 2297-VI строк вивчення запиту на предмет його задоволення не може перевищувати десяти робочих днів із дня його надходження.
Стаття 2 Закону № 2939-VI передбачає два види суспільних відносин, на які його положення не поширюються: відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом; відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій.
Аналіз положень Закону № 2939-VI свідчить, що під поняттям «спеціальні закони» у статті 2 Закону № 2939-VI мається на увазі закони, які регулюють порядок отримання інформації, що має ознаки публічної, але порядок отримання якої є відмінним від того, що передбачений Законом № 2939-VI.
Отже, якщо іншим законом установлений спеціальний режим доступу до певної інформації, застосуванню підлягає цей закон.
Особливості доступу до інформації про особу визначено Законом № 2297-VI. Аналіз статті 16 Закону № 2297-VI дає підстави для висновку, що доступ до персональних даних третьою особою здійснюється на підставі, в порядку та в обсязі з урахуванням обмежень, що передбачені Законом № 2297-VI.
Водночас доступ до інформації про себе надається особі без обмежень на підставі запиту за умови зазначення в запиті прізвища, ім`я та по батькові, місця проживання (місця перебування) і реквізитів документа, що посвідчує фізичну особу, яка подає запит.
Для визнання інформації персональними даними обов`язковою є наявність зв`язку між такою інформацією та конкретною особою.
Для цілей застосування Закону № 2297-VI під персональними даними треба розуміти об`єктивні та суб`єктивні відомості про особисте, сімейне чи публічне життя фізичної особи, що виражені у формі літер, чисел, графіки, фото, звуку чи відео, якщо вони дозволяють прямо чи опосередковано ідентифікувати таку особу.
Відповідно до пункту 2 Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об`єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 348 (далі - Інструкція), усі пропозиції, заяви і скарги, що надійшли, повинні прийматися та централізовано реєструватися у день їхнього надходження, а ті, що надійшли у неробочий день і час, - наступного після нього робочого дня на реєстраційно-контрольних картках, придатних для оброблення персональними комп`ютерами, або в журналах.
Автоматизовані реєстрація пропозицій, заяв і скарг та облік особистого прийому громадян здійснюються з реєстраційно-контрольних форм шляхом введення в персональний комп`ютер таких елементів: дата надходження звернення; прізвище, ім`я, по батькові, категорія (соціальний стан) заявника; звідки одержано звернення, дата, індекс, контроль; порушені питання - короткий зміст, індекси; зміст і дата резолюції, прізвище автора, виконавець, термін виконання; дата надіслання, індекс і зміст документа, прийняті рішення, дата зняття з контролю; номер справи за номенклатурою.
Аналіз вимог Інструкції дає підстави для висновку про те, що РКК, які створюються у зв`язку з надходженням до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, є різновидом картотеки, містять персональні дані, режим доступу до яких установлено в Законі № 2297-VI.
Отже, враховуючи, що запит позивача на інформацію від 20.01.2021 року № 20/01-02 щодо надання реєстраційного індексу заяви на підставі його звернення від 27.12.2020 року, стосувався позивача і містив його персональні дані, зазначений запит мав відповідати вимогам, установленим статтею 16 Закону України № 2297-VI, а саме: містити інформацію про реквізити документа, що посвідчує особу позивача, і був розглянутий відповідачем відповідно до вимог Закону України № 2297-VI.
Такої саме позиції дотримується й Верховний Суд у своїй постанові від 20 травня 2020 року у справі № 819/1664/16.
Крім того, суд зазначає на те, що запитувана позивачем інформація може бути надана виключно на підставі норм Закону України № 2297-VI, який встановлює спеціальний порядок звернення та отримання самим суб`єктом персональних даних інформації, що містить його персональні дані; Законом України № 2297-VI також встановлено інші, ніж в Законі № 2939-VI, вимоги до оформлення запиту, строки розгляду запиту тощо.
При цьому, відповідно до загальних принципів права у випадку конкуренції загального закону та спеціальної норми законодавства пріоритет в застосуванні має надаватися спеціальній нормі. Так, Закон № 2297-VI в частині доступу особи до інформації про себе є спеціальною нормою по відношенню до Закону України № 2939-VI.
З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що відмовляючи позивачу у надані копії реєстраційно - контрольної картки за зверненням громадян, оформленої за заявою ОСОБА_1 про складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно Державного секретаря Міністерства юстиції України Богачової О.В. від 27.12.2020 року, посадові особи Секретаріату уповноваженого Верховної Ради України з прав людини діяли в межах чинного законодавства.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
На думку суду, відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, покладені на них обов`язки доказування було виконано з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України , а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
З огляду на відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат у відповідності до положень ст.139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.
2. Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.