ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/1532/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Мужичук Ю.Ю. 
за участі секретаря судового засідання Крамарової Н.В

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі 1)Харківської міської ради 2)Північно-Східного офісу Держаудитслужби третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України 	
до 	1) Комунальної організації "Харківський зоологічний парк" ,  2) фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни 	
про 	визнання недійсними договору як такого, що суперечать інтересам держави та суспільства з умислу однієї сторони, застосування наслідків відповідної недійсності 	
за участю представників:
прокурор: Лахтюк Л.В.;
позивача-1: не з`явився;
позивача-2: Левченко Д.В., самопредставництво;
відповідача-1: Коротун В.І., адвокат;
відповідача-2: не з`явилася;
третьої особи: не з`явився 

ВСТАНОВИВ:

Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова звернулася до Господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі 1) Харківської міської ради; 2) Північно - Східного офісу Держаудитслужби із позовною заявою до: 1) Комунальної організації "Харківський зоологічний парк"; 2) фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни, в якій прокурор просить:
- визнати недійсним договір про закупівлю товарів №15110000-2 від 12.03.2018, укладений між Комунальною організацією “Харківський зоологічний парк” (код ЄДРПОУ 02220881) і фізичною особою-підприємцем Марченко Владленою Анатоліївною (код за ЄДРПОУ НОМЕР_1 );
- стягнути з фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни (код за ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Комунальної організації “Харківський зоологічний парк” (код ЄДРПОУ 02220881) 4 375 000,00 гривень, а з Комунальної організації “Харківський зоологічний парк” (код ЄДРПОУ 02220881) одержані нею за рішенням суду 4 375 000,00 гривень стягнути в дохід держави;
- визнати недійсним договір про закупівлю товарів №15110000-2/1 від 12.03.2018, укладений між Комунальною організацією “Харківський зоологічний парк” (код ЄДРПОУ 02220881) і фізичною особою-підприємцем Марченко Владленою Анатоліївною (код за ЄДРПОУ НОМЕР_1 );
- стягнути з фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни (код за ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Комунальної організації “Харківський зоологічний парк” (код ЄДРПОУ 02220881) 780 000,00 гривень, а з Комунальної організації “Харківський зоологічний парк” (код ЄДРПОУ 02220881) одержані нею за рішенням суду 780 000,00 гривень стягнути в дохід держави.
Також, прокурор просить судовий збір стягнути на користь Харківської обласної прокуратури за такими реквізитами: Харківська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок UA178201720343160001000007171, код класифікації видатків бюджету – 0901010.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/1532/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 03 червня 2025 року о(б) 12:15.
Також, вказаною ухвалою було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України.
15.05.2025 до Господарського суду Харківської області через систему «Електронний суд» від Північно-східного офісу Держаудитслужби надійшли додаткові пояснення у справі (вх. №11803), в яких зазначено, що за приписами ст. 8 Закону України “Про публічні закупівлі” в редакції чинній станом від 19.04.2020 моніторинг процедури закупівлі здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи. Моніторинг процедури закупівлі здійснюється протягом проведення процедури закупівлі, укладення договору про закупівлю та його дії. У зв`язку із чим вказує, що за результатом проведення процедури закупівлі закупівлі № UA-2017-12-18-002833-в про проведення відкритих торгів на закупівлю з публікацією англійською мовою із закупівлі товару ДК 021:2015: 15110000-2 — М`ясо (лот №1 - яловичина, лот № 2 - м`ясо свійської птиці) (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2017-12-18-002833-b), доступне за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2017-12-18-002833-b., передбачені статтею 8 Закону № 922-VIII та для вжиття заходів цивільно – правового характеру, у Північно-східного офісу Держаудитслужби відсутні.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.06.2026 сторони в порядку ст. 120-121 ГПК України були повідомлені про те, що підготовче засідання призначене на 03.06.2025 о(б) 12:15 судом не проводилось (було знято з розгляду), оскільки в місті Харкові та Харківській області було оголошено сигнал повітряної тривоги з високим рівнем небезпеки внаслідок атаки на місто та область. Повідомлено сторін про те, що підготовче засідання відбудеться 10.06 2025 року об 11:30.
Ухвалою господарського суду від 10.06.2025 зупинено провадження у справі № 922/1532/25 до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 до оприлюднення судового рішення, ухваленого за результатами розгляду. Зобов`язано учасників справи повідомити суд про результати перегляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 та надати копію відповідного судового рішення.
06.01.2026 до Господарського суду Харківської області від Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова через систему "Електронний суд" надійшло клопотання (в порядку ст. 230 ГПК України) (вх. №275), в якому прокурор повідомив суд, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Об`єднаною палатою Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 оприлюднено 23.12.2025, тому просив поновити провадження у справі № 922/1529/25 за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради; Північно - Східного офісу Держаудитслужби третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України до Комунальної організації "Харківський зоологічний парк"; фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни про визнання недійсними договору та стягнення коштів.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.01.2026 поновлено провадження у справі № 922/1532/25 та призначене підготовче засідання на 29.01.2026 о 14:00.
Ухвалою суду від 19.01.2026 виправлено допущену в ухвалі Господарського суду Харківської області від 13.01.2026 описку; пункт другий резолютивної частини ухвали викладено в наступній редакції: "Підготовче засідання призначити на "28" січня 2026 р. о 14:00." 
Протокольною ухвалою від 28.01.2026 на підставі статті 182 та 185 ГПК України закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 11.02.2026 о 13:30.
Протокольною ухвалою від 11.02.2026 на підставі статті 216 ГПК України оголошено перерву у судовому засіданні та призначено дату наступного судового засідання на 11.03.2026 о 14:30.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 11.03.2026, ухвалою із занесенням до протоколу, постановлено про відкладення судового засідання на 25.03.2026 о 16:00 год. у зв`язку з оголошенням сигналу повітряної тривоги в місті Харкові та області.
11.03.2026 від прокурора до суду надійшло клопотання про зупинення провадження (вх.№ 5882), в якому просить зупинити провадження у справі № 922/1532/25 за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Північно-Східного офісу Держаудитслужби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивачів: Східне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України до Комунальної організації "ХАРКІВСЬКИЙ ЗООЛОГІЧНИЙ ПАРК", фізичної особи-підприємця Марченко Владлени Анатоліївни про визнання недійсним договору та стягнення коштів до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.03.2026 вирішено повернутися до стадії підготовчого провадження у справі №922/1532/25; задоволено клопотання Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова про зупинення провадження у справі (вх.№ 5882 від 11.03.2026); провадження по справі №922/1532/25 зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.04.2026 поновлено провадження у справі №922/1532/25 та призначено підготовче засідання на 29.04.2026.
Протокольною ухвалою від 29.04.2026 на підставі статті 182 та 185 ГПК України закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 06.05.2026 о о 15:30.
У судовому засіданні 06.05.2026 прокурор та представник Північно – Східного офісу Держаудитслужби підтримали позов у повному обсязі та просили позовні вимоги задовольнити.
Представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечував.
Харківська міська рада та третя особа явку своїх представників в призначене судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідач-2 своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, причину неявки суд не повідомив.
Копії ухвал суду направлялись відповідачу-2 засобами поштового зв`язку на адресу, зазначену у позовній заяві, що кореспондується із даними, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Верховний Суд у постанові від 22.10.2024 у справі №910/18480/20 дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДРПОУ прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.06.2018 у справі №904/9904/17, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19, від 30.03.2023 у справі №910/2654/22.
Беручи до уваги конкретні обставини справи, вимоги процесуального законодавства та прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку - суду (аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, у постановах Верховного Суду від 14.06.2024 у справі №910/8002/23, від 11.06.2024 у справі №922/1988/23).
Судом також враховано, що за приписами частини 1статті 9 ГПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень"усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з ч. 1, 2ст. 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач-2 не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про розгляд справи; відповідач-2 визнається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи.
Відповідно до ч. 9ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до ч. 1ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 4ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зокрема, у справі Осіпов проти України, суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.
В ході розгляду справи судом, відповідно до п. 4 ч. 5ст. 13 ГПК України, створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
У судовому засіданні 06.05.2026, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
При цьому, суд зазначає, що строки розгляду справи в порядку загального позовного провадження врегулюванні розділом ІІІ ГПК України. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 177 ГПК України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. В свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. В подальшому неодноразово строк дії воєнного стану в Україні було продовжено.
Відповідно до статті 26 Закону України Про правовий режим воєнного стану, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється. Відповідно до Рекомендацій, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
На підставі викладеного вище, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд 03.06.2025 не проводив підготовче засідання (було знято з розгляду), оскільки в місті Харкові та Харківській області було оголошено сигнал повітряної тривоги з високим рівнем небезпеки внаслідок атаки на місто та область; 11.03.2026 суд відкладав розгляд справи на іншу дату у зв`язку з оголошенням сигналу повітряної тривоги в м. Харкові та області. Окрім того, суд зазначає, що у період з 10.06.2025 по 13.01.2026 було зупинено провадження у справі №922/1529/25 до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 до оприлюднення судового рішення, ухваленого за результатами розгляду; у період з 25.03.2026 по 20.04.2026 2026 суд повернувся на стадію підготовчого провадження та зупинив провадження по справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/20111/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду. Також, у період з 16.02.2026 по 20.02.2026 суддя перебувала у щорічній відпустці та з 23.02.2026 по 27.02.2026 на щорічному навчанні у Національній школі суддів.
У пунктах 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України закріплені такі основні засади судочинства як: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зазначені принципи знайшли своє відображення у статтях 7, 13 ГПК України, а тому господарські суди зобов`язані реалізовувати їх під час здійснення господарського судочинства. Закон України "Про судоустрій та статус суддів" (пункт 3 статті 7) також гарантує право кожного на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція покликана гарантувати не теоретичні або примарні права, а права, які є практичними і ефективними. Це особливо стосується права на доступ до суду, зважаючи на помітне місце, відведене у демократичному суспільстві праву на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії", від 09 жовтня 1979 року, пункт 24, Series A N 32, та "Гарсія Манібардо проти Іспанії", заява №38695/97, пункт 43, ECHR 2000-II). Суд констатує про те, що під час розгляду справи, були створені належні умови для реалізації сторонами своїх прав, що передбачені ГПК України.
Відтак, суд зазначає, що у цій справі судовий розгляд здійснено упродовж розумного строку відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункту 10 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Суд вчиняв процесуальні дії без невиправданих зволікань, забезпечуючи реалізацію сторонами процесуальних прав і ефективний судовий захист, у зв`язку з чим перевищення строку, визначеного статтею 195 ГПК України, за обставин цієї справи є об`єктивно зумовленим та не призвело до порушення права сторін на справедливий суд. 
Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд установив таке.
Комунальною організацією «Харківський зоологічний парк» 18.12.2017 в електронній системі закупівель опубліковано оголошення стосовно проведення відкритих торгів з публікацією англійською мовою із закупівлі товару ДК 021:2015: 15110000-2 — М`ясо (лот №1 - яловичина, лот № 2 - м`ясо свійської птиці) (ідентифікатор публічної закупівлі UA-2017-12-18-002833-b). Очікувана вартість предмета закупівлі становила 5 155 000,00 гривень.
За лотом №1 із закупівлі товару «М`ясо яловичина» Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунова Л.О., що підтверджується формою протоколу розгляду тендерних пропозицій.
Остаточна тендерна пропозиція ФОП Марченко В.А. становила 4 375 000,00 грн., а ФОП Годунової Л.О. – 2 030 000, 00 грн. 
Тендерна пропозиція ФОП Годунової Л.О. була відхилена протоколом розгляду тендерних пропозицій №4/10 від 20.02.2018 (лот №1) у зв`язку з тим, що тендерна пропозиція не відповідала умовам тендерної документації (пп. 4 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про публічні закупівлі»).
Протоколом розгляду тендерних пропозицій №4/12 від 20.02.2018 (лот №1), вирішено визнати переможцем і акцептувати пропозицію ФОП Марченко В.А., яка відповідала кваліфікаційним критеріям і не мала підстав для відхилення. 
У зв`язку з викладеним електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір. 
12.03.2018 між Комунальною організацією «Харківський зоологічний парк» та Фізичною особою-підприємцем Марченко В.А. було укладено договір про закупівлю товарів №15110000-2 (надалі – Договір №15110000-2), згідно з умовами якого ФОП Марченко В.А. зобов`язується у 2018 році поставити КО «Харківський зоологічний парк» товари за ДК 021:2015-15110000-2 М`ясо (лот №1 – яловичина) у кількості 35000 кг (надалі – товар), а КО «Харківський зоологічний парк» - прийняти і оплатити такі товари. (п.1.1 Договору).
Відповідно до п. 1.2 Договору найменування (номенклатура, асортимент) ціна та кількість товару визначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.
Згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору ціна договору становить 4 375 000,00 грн., ПДВ – не передбачено. Ціна цього Договору може бути зменшена за взаємною згодою Сторін. 
Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником за отриманий товар, згідно накладної, протягом 30 календарних днів з моменту його отримання.
Додатковою угодою №1 від 29.12.2018 до Договору №15110000-2 сторонами внесено зміни до п. 3.1. Договору, зокрема збільшено ціну договору на 875 000,00 грн. та продовжено строк дії Договору, а саме п. 10.1 Договору викладено у новій редакції: «Цей Договір діє з моменту підписання до 31.03.2019 року., а в частині розрахунків до повного виконання своїх зобов`язань за договором.»
Додатковою угодою №4 від 25.02.2019 до Договору №15110000-2 сторони внесли зміни до п. 3.1. Договору та зменшили ціну договору до 4 375 000,00 грн. без ПДВ.
Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником за отриманий товар, згідно накладної, протягом 30 календарних днів з моменту його отримання.
На виконання договору №15110000-2 від 12.03.2018 Комунальна організація «Харківський зоологічний парк» здійснило оплату поставленого товару на користь ФОП Марченко Владлени Анатоліївни на загальну суму 4 375 000,00 грн, що відповідає ціні договору в первісній редакції.
26.02.2019 Замовником на офіційному веб-порталі публічних закупівель опубліковано Звіт про виконання договору про закупівлю №15110000-2 від 12.03.2018, в якому також зазначено, що сума оплати за договором становила 4 375 000,00 грн.
Крім цього, За лотом №2 із закупівлі товару «М`ясо свійської птиці» Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано двома суб`єктами господарювання: ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунова Л.О., що підтверджується формою протоколу розгляду тендерних пропозицій. Остаточна тендерна пропозиція ФОП Марченко В.А. становила 780 000,00 грн., а ФОП Годунової Л.О. – 528 000, 00 грн.
Тендерна пропозиція ФОП Годунової Л.О. була відхилена протоколом розгляду тендерних пропозицій №4/11 від 20.02.2018 (лот №2) у зв`язку з тим, що тендерна пропозиція не відповідала умовам тендерної документації (пп. 4 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про публічні закупівлі»).
Протоколом розгляду тендерних пропозицій №4/13 від 20.02.2018 (лот №2), вирішено визнати переможцем і акцептувати пропозицію ФОП Марченко В.А., яка відповідала кваліфікаційним критеріям і не мала підстав для відхилення. 
У зв`язку з викладеним електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір. 
12.03.2018 між Комунальною організацією «Харківський зоологічний парк» та Фізичною особою-підприємцем Марченко В. укладено договір про закупівлю товарів №15110000-2/1 (надалі – Договір №15110000-2/1), згідно з умовами якого ФОП Марченко В.А. зобов`язалася у 2018 році поставити КО «Харківський зоологічний парк» товари за ДК 021:2015-15110000-2 М`ясо (лот №2 – м`ясо свійської птиці) у кількості 12000 кг (надалі – товар), а КО «Харківський зоологічний парк» - прийняти і оплатити такі товари. (п.1.1 Договору).
Відповідно до п. 1.2 Договору найменування (номенклатура, асортимент) ціна та кількість товару визначені в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору. 
Згідно з п.п. 3.1, 3.2 Договору ціна договору становить 780 000,00 грн., ПДВ – не передбачено. Ціна цього Договору може бути зменшена за взаємною згодою Сторін. 
Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником за отриманий товар, згідно накладної, протягом 30 календарних днів з моменту його отримання.
Додатковою угодою №1 від 29.12.2018 до Договору №15110000-2/1 сторонами внесено зміни до п. 3.1. Договору, зокрема збільшено ціну договору на 156 000,00 грн. та продовжено строк дії Договору, а саме п. 10.1 Договору викладено у новій редакції: «Цей Договір діє з моменту підписання до 31.03.2019 року., а в частині розрахунків до повного виконання своїх зобов`язань за договором.»
Додатковою угодою №3 від 25.02.2019 до Договору №15110000-2/1 сторони внесли зміни до п. 3.1. Договору та зменшили ціну договору до 780 000,00 грн. без ПДВ.
На виконання договору №15110000-2/1 від 12.03.2018 Комунальна організація «Харківський зоологічний парк» здійснило оплату поставленого товару на користь ФОП Марченко Владлени Анатоліївни на загальну суму 780 000,00 грн.
26.02.2019 Замовником на офіційному веб-порталі публічних закупівель опубліковано Звіт про виконання договору про закупівлю №15110000-2/1 від 12.03.2018, в якому також зазначено, що сума оплати за договором становила 780 000,00 грн.
Рішенням Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 № 70/57-р/к у справі №3/01-19-19 визнано ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунову Л.О. винними у вчиненні порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 ст. 50 та пунктом 4 частини другої ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів проведених КО «Харківський зоологічний парк», а саме відкритих торгів на закупівлю: «ДК 021:2015: 15110000-2 – М`ясо (Лот № 1 – яловичина; Лот № 2 – м`ясо свійської птиці)» з використанням електронної системи закупівель «Prozorro» (ідентифікатор закупівлі в системі «Prozorro» UA-2017-12-18- 002833-b).
Вказане рішення (за винятком конфіденційної та інформації з обмеженим доступом) оприлюднене на офіційному веб-сайті Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та доступне за посиланням https://eastmtv.amcu.gov.ua/npas/pro-porushennia-zakonodavstva-pro-zakhystekonomichnoi-konkurentsii-ta-nakladennia-shtrafu-37.
Зазначене рішення обґрунтоване характерними спільними особливостями оформлення та подання ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. тендерних пропозицій, а саме:
- Використання одних і тих же електронних майданчиків, спільне використання точок доступу до мережі Інтернет та синхронність дій під час подання тендерних пропозицій;
- Відкриття рахунків в одних і тих же банківських установах та наявність одних і тих же довірених осіб;
- Синхронність дій під час перерахунку коштів на рахунок операторів електронних майданчиків;
- Надання страхових гарантій одних і тих же страхових компаній під час участі у торгах;
- Синхронність дій під час отримання документів та завантаження їх у складі тендерних пропозицій;
- Використання одних і тих же номерів телефонів;
- Наявність телефонних розмов між ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О.;
- Однакові властивості електронних файлів та наявність схожих дефектів на сканкопіях документів, завантажених у тендерних пропозиціях у торгах;
- Невідповідність тендерних пропозицій ФОП Годунової Л.О. умовам тендерних документацій торгів.
Враховуючи наведене, Адміністративна колегія Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України дійшла висновку, що доказами, зібраними у Справі, доводиться, а дослідженням усієї сукупності фактів, що об`єктивно могли вплинути на поведінку ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунової Л.О., не спростовується висновок про те, що вищезазначені дії ФОП Марченко В.А. та ФОП Годунової Л.О. є узгодженою поведінкою, що стосуються спотворення результатів Торгів.
Рішення Адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 № 70/57-р/к у справі №3/01-19-19 не оскаржувалося до суду та залишається чинним.
При зверненні до суду з позовом у даній справі прокурор вважає, що укладені між Комунальною організацією «Харківський зоологічний парк» та ФОП Марченко Владленою Анатоліївною договори про закупівлю товарів є такими, що укладені з порушенням вимог законодавства про захист економічної конкуренції, оскільки їх підписанню передувало вчинення учасниками процедури закупівлі антиконкурентних узгоджених дій, встановлених рішенням органу Антимонопольного комітету України.
Прокурор вважає, що внаслідок спотворення результатів торгів договори укладено не на засадах добросовісної конкуренції, що суперечить принципам здійснення публічних закупівель та інтересам держави і територіальної громади. На думку прокурора, укладені договори про закупівлю товарів №15110000-2 та №15110000-2/1 (робіт та послуг) від 12.03.2018 є такими, що суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки їх укладенню передувало вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що спотворили результати процедури закупівлі, у зв`язку з чим відповідач безпідставно набув право на отримання бюджетних коштів. У зв`язку з цим прокурор просить визнати договори №15110000-2 та №15110000-2/1 (робіт та послуг) від 12.03.2018 недійсними на підставі статей 203, 215 та частини третьої статті 228 ЦК України.
Крім того, прокурор вважає, що отримані за договорами грошові кошти є такими, що підлягають стягненню з відповідача як наслідок недійсності правочину, із застосуванням спеціальних наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, а саме – стягнення одержаних коштів у дохід держави як отриманих у результаті правочину, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Щодо правомірності представництва інтересів держави у суді прокуратурою суд зазначає наступне.
Згідно з п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом, яким є Закон України "Про прокуратуру".
У ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Тлумачення ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, у зв`язку із чим у законодавстві встановлено, що, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
При цьому, під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, розкрите Конституційним Судом України поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст.23 Закону України "Про прокуратуру".
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Прокурор у позовній заяві зазначає, що інтереси держави порушені тим, що вчинення ФОП Марченко В.А. порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій з ФОП Годуновою, які спотворили результати тендеру, призвело до придбання товару за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції та при формальному створенні учасниками тендеру її видимості. Наслідком цього стало нівелювання мети публічної закупівлі – отримання товару з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів.
Звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні такого значимого питання як раціональне та максимально ефективне витрачення бюджетних коштів, що здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства.
Разом з цим, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Проте, з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.
Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.12.2021 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі №904/583/18, від 13.02.2019 у справі №914/225/18, від 21.05.2019 у справі №921/31/18.
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло і з власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт не звернення до суду уповноваженим органом з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно з положеннями ст. 22 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів, що уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків бюджету, зобов`язані ефективно та раціонально використовувати бюджетні кошти, чим сприяти недопущенню порушень інтересів держави у бюджетній сфері.
Згідно з ст. 26 Бюджетного кодексу України, контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує, зокрема, досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів, шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень (пункт 3 частини 1 статті 26).
Згідно з п. п. 15, 22, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень; затвердження програм соціально-економічного розвитку відповідних адміністративно-територіальних одиниць, цільових програм з інших питань місцевого самоврядування; затвердження місцевого бюджету, внесення змін до нього; затвердження звіту про виконання відповідного бюджету.
Відповідно до ч. 4 ст. 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування. 
При цьому на підставі ч. 1 ст. 62 указаного Закону держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком. Вона гарантує органам місцевого самоврядування доходну базу, достатню для забезпечення населення послугами на рівні мінімальних соціальних потреб.
Засновником КО «Харківський зоологічний парк» є Харківська міська рада. Власником майна КО «Харківський зоологічний парк» є територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради. Зоопарк утримується за рахунок бюджету міста Харкова, кошти якого є джерелом доходів Зоопарку (п.п. 1.4, 1.5, 1.6. Статуту).
З указаних норм матеріального права вбачається, що міська рада (у спірних правовідносинах - Харківська міська рада) має повноваження здійснювати контроль щодо законності проведених закупівель за бюджетні кошти, прийнятих за результатами таких закупівель рішень та контроль за ефективністю використання бюджетних коштів при укладенні господарських договорів. У свою чергу договори про закупівлю товарів № 15110000-2 та №15110000-2/1 від 12.03.2018 укладено за наслідками проведеної Комунальною організацією «Харківський зоологічний парк» закупівлі, його оплата здійснюється за рахунок бюджетних коштів.
Отже, Харківська міська рада наділена повноваженнями щодо затвердження та виконання місцевого бюджету м. Харкова, контролю за його виконанням, здійснює правоможності з володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (зокрема, коштами місцевого бюджету).
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про публічні закупівлі» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (ч. 1 ст. 8 указаного Закону).
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (ч. 1 ст. 2 названого Закону).
При цьому на підставі п. п. 8, 10 ч. 1 ст. 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, зокрема, порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (п. п. 1, 3 п. З указаного Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абз. абз. 1, 3 пп. 9 п. 4 цього Положення).
Згідно з пп. 20 п. 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином саме Держаудитслужба наділена повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель.
Відповідно до п. 7 згаданого Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи
Одним із таких органів є Північно-Східний офіс Держаудитслужби, який наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю по Харківській області, в тому числі по м. Харкові.
У постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зробив висновок, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі № 912/898/18 вказав, що проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова на виконання вимог, установлених абз. 4 ч. 4 ст. 23 указаного Закону, листом від 03.02.2025 №55-107- 1088вих-25 повідомила Харківську міську раду про існування порушення інтересів держави від укладення договорів про закупівлю товарів від 12.03.2018 № 15110000-2 та №15110000-2/1 за наслідками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для їх визнання недійсними як таких, що суперечать інтересам держави з умислу ФОП Марченко В.А. Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.
Листом від 27.01.2025 №вих/271/9-25, який надійшов до окружної прокуратури 03.04.2025, Юридичним Департаментом Харківської міської ради повідомлено, що сам факт вчинення ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О. порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у закупівлі, встановлений рішенням Андміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2024 № 70/57-р/к не є підставною для визнання недійсним договору про закупівлю товарів, як такого, що вчинений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.
Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова на виконання вимог, установлених абз. 4 ч. 4 ст. 23 указаного Закону, листом від 26.12.2024 за №55-106- 7174вих-24 повідомила Північно-східний офіс Держаудитслужби про існування порушення інтересів держави від укладення договорів про закупівлю від 12.03.2018 №15110000-2 та №15110000-2/1 за наслідками тендеру, результати якого спотворено антиконкурентними узгодженими діями всіх його учасників, і про наявність підстав для їх визнання недійсними як таких, що суперечить інтересам держави з умислу ФОП Марченко В.А. Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави та проінформовано Північно-Східний офіс Держаудитслужби, що окружною прокуратурою будуть вживатися заходи представницького характеру, а саме звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним договору про закупівлю у випадку не вжиття відповідних заходів реагування уповноваженим органом.
Листом від 08.01.2025 №202031-17/95-2025 Північно-Східним офісом Держаудитслужби вказано, що у зв`язку із оприлюдненням в електронній системі публічних закупівель звіту про виконання договору в нього немає правових підстав для здійснення моніторингу закупівлі, проведеної КО «Харківський зоологічний парк». Також, Офісом не проводилися заходи державного фінансового контролю, якими була б охоплена вищевказана закупівля. 
Таким чином, компетентний орган, будучи обізнаним про виявлені порушення вимог законодавства під час проведення закупівлі та маючи передбачені законом повноваження для звернення до суду, фактично відмовився від вжиття заходів для захисту інтересів держави самостійно, що свідчить про виключний випадок для представництва таких інтересів прокурором.
За таких обставин, з урахуванням дотримання прокурором порядку, визначеного статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», Суд дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог суд виходить з наступного:
Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України, а правові наслідки недійсності правочину - статтею 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
За змістом частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Чітке законодавче визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства» відсутнє, як і відсутні законодавчо закріплені єдині критерії, принципи, засади їх визначення. Втім поняття «інтерес» є ширшим, адже охоплює, наприклад, «охоронюваний законом інтерес», «публічний інтерес», «суспільний інтерес» тощо.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 дано визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес»: у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова) означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Верховний Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України можна дійти висновку, що, зокрема, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Ухвалою господарського суду від 03.06.2025 було зупинено провадження у справі № 922/1529/25 до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 до оприлюднення судового рішення, ухваленого за результатами розгляду.
Так, у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила, що, вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
У зазначеній постанові об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла такого висновку:
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчиненні особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Отже, з урахуванням конфіскаційного характеру санкції, Суд виходить із того, що для застосування частини третьої статті 228 ЦК України має бути доведено сукупність таких обставин:
- наявність конкретної мети правочину, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
- причинно-наслідковий зв`язок між такою метою та наслідками правочину;
- умисел сторони (сторін) на досягнення цієї протиправної мети;
- пропорційність обраного засобу втручання (санкції) легітимній меті захисту публічних інтересів.
При цьому, як судом зазначено вище, державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999).
Поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
У контексті публічних закупівель такими інтересами є забезпечення добросовісної конкуренції та ефективного використання бюджетних коштів.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 95 вищезазначеної постанови зазначила, що антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуваннямм положень частини четвертої статті 236 ГПК України суд враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі № 922/3456/23, оскільки правовідносини у справах є подібними щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у спірних правовідносинах з огляду на предмет та правові підстави позову (визнання недійсними рішення тендерного комітету та договору, стягнення коштів на підставі частини третьої статті 228 ЦК України).
Оцінюючи доводи прокурора про наявність підстав для визнання договору недійсним із застосуванням наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України, суд виходить з такого.
Прокурор обґрунтовує позов тим, що укладенню спірних договорів про закупівлю товарів № №15110000-2 від 12.03.2018 та №15110000-2/1 від 12.03.2018, укладених між Комунальною організацією «Харківський зоологічний парк» і ФОП Марченко Владленою Анатоліївною, передувало вчинення антиконкурентних узгоджених дій ФОП Марченко В.А. та ФОП Годуновою Л.О., встановлених рішенням органу Антимонопольного комітету України, що, на його переконання, свідчить про завідомо протиправну спрямованість вказаних правочів та їх суперечність інтересам держави і суспільства.
Разом із тим у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 сформульовано правовий висновок про те, що сам по собі факт встановлення антиконкурентних узгоджених дій під час проведення процедури закупівлі не є достатньою підставою для автоматичного застосування частини третьої статті 228 ЦК України.
Матеріалами справи підтверджено, що товар за Договорами поставлено, прийнято замовником та оплачено в межах погодженої договірної ціни. 26.02.2019 Замовником на офіційному веб-порталі публічних закупівель опубліковано Звіт про виконання договорів про закупівлю №15110000-2 та №15110000-2/1 від 12.03.2018. 
При цьому матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки замовника закупівлі.
У даній справі прокурором не доведено, що спірні договори за своїм змістом передбачали незаконний предмет або інші умови, які б свідчили про їх суперечність інтересам держави і суспільства. Водночас прокурор не надав суду належних і допустимих доказів того, що внаслідок укладення та виконання договорів про закупівлю №15110000-2 та №15110000-2/1 від 12.03.2018 замовник здійснив переплату коштів місцевого бюджету, оплатив роботи за завідомо завищеною вартістю або зазнав інших значних майнових втрат, співмірних із конфіскаційною санкцією, яку заявлено до застосування. Також прокурором не доведено, що під час проведення закупівлі існували реальні альтернативні тендерні пропозиції, які об`єктивно забезпечували істотну економію бюджетних коштів, однак були усунуті саме внаслідок встановлених АМКУ антиконкурентних узгоджених дій. Доказів заподіяння збитків бюджету або безпідставного збагачення відповідача-2 суду не надано.
За таких обставин Суд дійшов висновку, що у цій справі прокурором не доведено:
- наявності мети спірного правочину, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
- заподіяння державі та суспільству значних збитків, а також безпідставного збагачення відповідача-1;
- причинно-наслідкового зв`язку між встановленими антиконкурентними узгодженими діями учасників торгів та погіршенням майнового становища держави.
Відтак, сам факт спотворення результатів торгів, встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України, не є тотожним встановленню завідомо протиправної мети укладення договору та не свідчить автоматично про наявність підстав для застосування конфіскаційних наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України.
Крім того, з огляду на каральний характер зазначеної норми, суд зобов`язаний оцінити пропорційність втручання у право власності. У цій справі прокурором не обґрунтовано, чому стягнення всієї суми сплачених за договором коштів у дохід держави є необхідним та співмірним заходом реагування за відсутності доведених збитків чи незаконного збагачення.
За матеріалами справи вбачається, що закупівля товару здійснювалась комунальною організацією за кошти місцевого бюджету, тобто за кошти територіальної громади міста Харкова. Відтак у разі спотворення результатів торгів потенційно порушеним може бути майновий інтерес саме територіальної громади, а не державного бюджету як такого.
Таким чином, навіть за умови доведення порушення конкурентного законодавства, належним суб`єктом, майнові інтереси якого могли зазнати порушення, є територіальна громада міста Харкова. Водночас прокурор просить застосувати наслідки, які передбачають стягнення коштів до державного бюджету, а не до бюджету відповідної територіальної громади, що є очевидно непропорційним втручанням в право власності територіальної громади міста Харкова.
Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (ГПК України України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 4 статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтями 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).
З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З урахуванням наведеного вище, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 228 ЦК України та для застосування наслідків недійсного правочину відсутні, і як наслідок, суд не вбачає підстав для задоволення позову.
Положення статей 123, 129 ГПК України визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на засаді обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.
За змістом статей 42, 46, 53, 56 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.
Звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат, висновки наведені Великою палатою Верховного суду у постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21.
З урахуванням статті 129 ГПК України, судовий збір покладається на прокуратуру.
Керуючись ст. 86, 123, 129, 232, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд  

УХВАЛИВ:

У позові відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повне рішення складено "14" травня 2026 р. 

Суддя		Ю.Ю. Мужичук