ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 914/594/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко М. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Львівської міської ради
на рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 (суддя Никон О. З.) 
і постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 (головуючий суддя Матущак О. І., судді Кравчук Н. М., Скрипчук О. С.) 
у справі № 914/594/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна група «Прайм»
до Львівської міської ради
про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі, 
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Сеньків А. І., Дем`яновський Ю. Г., відповідача - Пилип`як Х. І.)
ВСТУП
1. У цій справі перед Верховним Судом постало питання можливості визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі комунальної власності в запропонованій позивачем редакції за обставин (1) визнання протиправним та скасування у судовому порядку рішення органу місцевого самоврядування про надання йому відповідної земельної ділянки у користування, а також (2) висловлення орендодавцем своєї однозначної та зрозумілої позиції про небажання продовжувати орендні правовідносини.
2. З огляду на необхідність дотримання принципу правової визначеності та забезпечення поваги до остаточного судового рішення, ураховуючи непідтверджену добросовісність поведінки позивача, який за вказаних обставин продовжує користуватися відповідною земельною ділянкою та прагне продовжити договірні правовідносини з її оренди, а також позицію орендодавця Верховний Суд негативно відповів на це питання, про що детально зазначено далі у цій постанові.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
3. Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» (далі - ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 10.03.2015 в редакції, викладеній в позовній заяві.
4. Вимоги позову обґрунтовано тим, що 10.03.2015 сторони уклали договір оренди земельної ділянки. Позивач у встановлений законом строк звернувся до відповідача з листом-повідомленням про намір поновити цей договір, до якого додав проєкти додаткової угоди та необхідні документи. У відповідь на це Львівська міська рада повернула звернення орендаря, зазначивши, що поновлення договору суперечить чинному законодавству, у зв`язку з чим рекомендовано припинити орендні правовідносини після закінчення строку його дії. За таких обставин, вважаючи, що ним дотримано усі вимог законодавства, необхідні для поновлення договору оренди землі, тоді як бездіяльність відповідача щодо прийняття відповідного рішення свідчить про його недобросовісну поведінку, ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» звернулося до суду.
Узагальнений зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
5. Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі № 914/594/25, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2026, цей позов було задоволено. Визнано укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 10.03.2015 у запропонованій позивачем редакції.
6. В основу ухвалених судами попередніх інстанцій судових рішень покладено висновок про те, що ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» дотрималося передбаченої законом процедури реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі (а також продовжило користуватися земельною ділянкою після закінчення строку його дії), натомість Львівська міська рада не висловила належних заперечень щодо його продовження у визначений законом строк, у зв`язку з чим наявні підстави для захисту права позивача шляхом визнання укладеною додаткової угоди про поновлення відповідного договору на той самий строк і на тих самих умовах.
7. При цьому місцевий та апеляційний господарські суди виснували, що до правовідносин сторін у цій справі підлягають застосуванню норми статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладення договору оренди. Доводи ж відповідача про необхідність застосування нової редакції Закону України «Про оренду землі» суди відхилили, з урахування того, що поновлення договору, укладеного до змін законодавства, здійснюється за правилами, чинними на момент його укладення.
8. Крім того, відхиляючи відповідні заперечення Львівської міської ради, суди попередніх інстанцій також зазначили, що: 1) скасування її ухвали про затвердження проєкту землеустрою щодо орендованої земельної ділянки у судовому порядку, не спростовує правомірності укладеного сторонами договору оренди землі та не свідчать про відсутність у позивача права на його поновлення; 2) зміна нормативної грошової оцінки землі не вимагає внесення змін до договору оренди шляхом укладення додаткової угоди до нього; 3) спір, який виник у цій справі, має вирішуватися за правилами господарського судочинства, оскільки він стосується захисту майнового права (права оренди землі).
Касаційна скарга 
9. Львівська міська рада не погодилась із висновками місцевого та апеляційного господарських судів, як і з ухваленими ними судовими рішеннями, у зв`язку з чим звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2026, рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги
10. У поданій касаційній скарзі, як на підстави касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій, відповідач посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
11. Наводячи на обґрунтування цих підстав касаційного оскарження численну судову практику Верховного Суду скаржник, зокрема, зазначає, що суди попередніх інстанцій:
- неправильно застосували норми матеріального права, зокрема Закону України «Про оренду землі», Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не врахувавши, що укладення договору оренди земельної ділянки комунальної власності можливе виключно за наявності рішення органу місцевого самоврядування;
- дійшли помилкового висновку про можливість визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, що свідчить про неправильне застосування ними норм матеріального права, зокрема, частини другої статті 16 Закону України «Про оренду землі», статті 122 ЗК України та пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також порушення меж судового розгляду та фактичну підміну дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування;
- неправильно витлумачили правову природу інституту переважного права та порушили принцип свободи договору, фактично підмінивши відсутнє волевиявлення сторін власним судовим рішенням; 
- неправильно застосували норми матеріального права, не врахувавши необхідність застосування статті 33 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто після змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству»;
- ототожнивши різні за своєю правовою природою правові конструкції, помилково одночасно застосували норми частин першої - п`ятої та частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, що діяла раніше);
- безпідставно застосували загальні норми цивільного законодавства всупереч принципу «lex specialis derogat generali», тоді як спеціальні норми Закону України «Про оренду землі» не передбачають такого способу захисту як визнання договору укладеним у судовому порядку. 
При цьому висновок Верховного Суду щодо застосування зазначених норм у подібних правовідносинах саме в контексті можливості визнання договору оренди укладеним за відсутності рішення органу місцевого самоврядування відсутній.
- надали неправильну оцінку зверненню позивача у порядку статті 33 Закону України «Про оренду землі» та діям відповідача щодо його нерозгляду, у зв`язку з чим неправильно застосували норми матеріального права, зокрема статтю 33 Закону України «Про оренду землі» та статтю 7 Закону України «Про звернення громадян», позаяк не врахували, що звернення позивача було повернуте з відповідними роз`ясненнями у встановленому законом порядку та не містило ознак належної ініціативи орендаря, яка б породжувала правові наслідки у вигляді обов`язку орендодавця укласти додаткову угоду, а також не врахували вимог чинного законодавства щодо здійснення процедур у сфері оренди землі відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» та внутрішньо визначених процедур Львівської міської ради, у зв`язку з чим безпідставно визнали дії відповідача протиправними.
Висновок же Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах відсутній.
- вийшли за межі предмета доказування у цій справі та неправильно застосували норми матеріального і процесуального права, зокрема статтю 33 Закону України «Про оренду землі», статтю 20 ГПК України та норми Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо розмежування юрисдикції, оскільки, розглядаючи вимогу про визнання укладеною додаткової угоди, безпідставно досліджували та надавали оцінку правомірності дій і бездіяльності Львівської міської ради, як суб`єкта владних повноважень, що є предметом адміністративного судочинства, чим фактично підмінили собою суд адміністративної юрисдикції, розглянувши спір, який за своєю правовою природою є публічно-правовим;
- не урахували обов`язковість визначення орендної плати на підставі нормативної грошової оцінки, як істотної умови договору, що призвело до порушення вимог статті 15, частини четвертої статті 33 Закону України «Про оренду землі», статей 13, 18 Закону України «Про оцінку земель» та статті 228 Цивільного кодексу України; 
- не урахували при вирішенні спору у цій справі преюдиційного характеру обставин, встановлених судами у справі № 461/9433/15-а.
12. Узагальнений зміст всіх доводів касаційної скарги Львівської міської ради фактично зводиться до того, що суди попередніх інстанцій безпідставно задовольнили вимоги позивача, застосувавши при цьому редакцію статті 33 Закону України «Про оренду землі», яка не підлягала застосуванню до спірних у цій справі правовідносин, та не урахувавши усіх вищенаведених заперечень відповідача.
Позиція інших учасників справи 
13. У межах встановлено Верховним Судом строку ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить відмовити в її задоволенні.
14. Посилаючись на висновки, викладені у низці постанов суду касаційної інстанції, позивач у поданому відзиві, зокрема, зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку про вчинення ним всіх необхідних дій у визначені законодавством строки задля продовження укладеного сторонами договору оренди землі, застосувавши при цьому належну редакцію статті 33 Закону України «Про оренду землі».
15. Крім того, спростовуючи протилежні доводи скаржника, позивач стверджує, що судами не було порушено встановлених процесуальним законодавством правил юрисдикції, вони дійшли правильного висновку стосовно того, що зміна нормативно-грошової оцінки землі не вимагає внесення змін до договору оренди землі шляхом укладення додаткової угоди, а призводить до його автоматичної зміни, та мотивовано відхилили посилання відповідача на обставини, які він вважає преюдиційними, оскільки відповідні обставини не мають значення для правильного вирішення спору у цій справі.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
16. Як з`ясували суди попередніх інстанцій, 10.03.2015 Львівська міська рада (орендодавець) та ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» (орендар) уклали договір оренди землі, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, що знаходиться у м. Львові по вул. Зеленій, 115-в для обслуговування будівлі.
17. За змістом пункту 2 цього договору в оренду передано земельну ділянку кадастровий номер 4610137200:05:002:0046 загальною площею 0,1079 га, в тому числі під забудовою 0.0219 га, під прибудинковою територією 0.0860 га. 
18. У пункті 8 договору оренди зазначено, що його укладено на 10 (десять) років до 29.01.2025. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. 
19. 10 березня 2015 року сторони підписали акт приймання-передачі об`єкта оренди.
20. Право оренди орендаря зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право: 9157378, дата державної реєстрації: 18.03.2015).
21. Також суди попередніх інстанцій встановили, що орендар належним чином виконував умови договору, у тому числі свої обов`язки із сплати орендної плати, що підтверджується довідкою ГУ ДПС у Львівській області від 15.10.2024 № 30224/6/13-01-04-07 про відсутність заборгованості зі сплати орендної плати за землю.
22. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав від 27.09.2024 ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» стало власником нежитлової будівлі під літ. «В-1», загальною площею 203, 4 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Зелена, буд. 115в, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 75517846101. 
23. 24 жовтня 2024 року орендар звернувся до Львівської міської ради із листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі на новий строк, до якого долучив: проєкт додаткової угоди (2 примірники), план земельної ділянки масштабу 1:500 із зазначеними межами ділянки та вирахуваною загальною її площею, виконаний ТОВ «Землевпорядний центр «НАДІЛ»; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; кадастровий план земельної ділянки; витяг з Державного реєстру речових прав від 27.09.2024; технічний паспорт на нежитлову будівлю по вул. Зеленій, 115-в в м. Львові від 10.10.2024; лист ГУ ДПС у Львівській області №30224/6/13-01-04-07 від 15.10.2024 про нараховані і сплачені суми за користування земельною ділянкою; виписку з ЄДР щодо ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм».
24. Цей лист зареєстровано СЕД Львівської міської ради IT-Enterprise № 2-22126-Л-2403 від 24.10.2024.
25. Проте надалі Управління земельних ресурсів Департаменту природних ресурсів, будівництва та розвитку громад Львівської міської ради листом від 12.12.2024 № 2403- вих-178818 повернуло вищевказане звернення (лист) позивачу. 
26. У листі Управління зазначено, що у відповідності із листом юридичного департаменту від 10.12.2024 № 4-2901-15887 інформовано, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, будівля по вул. Зеленій, 115-в (нежитлова будівля, для обслуговування якої було затверджено ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку по вул. Зеленій, 115-В) знаходиться в комунальній власності м. Львова згідно свідоцтва про право власності від 10.09.2008 № 904 під літ. «Б-1» на вул. Зеленій, 115А. Вказане може свідчити про незаконне заволодіння комунальним майном, незаконне оформлення права власності на об`єкт комунального майна по вул. Зеленій, 115-А та безпідставне внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене, поновлення договору оренди землі від 10.03.2015 буде суперечити чинному законодавству. Відтак рекомендовано припинити договір оренди землі від 10.03.2015 у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено. 
27. Суди попередніх інстанцій з`ясували, що ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» і надалі продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі та сплачує орендну плату.
28. Разом з тим, вважаючи, що Львівська міська рада безпідставно не прийняла рішення про поновлення договору оренди або про наявність заперечень щодо такого поновлення у строки, встановлені законом, орендар звернувся за захистом своїх прав до суду із позовом про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, що і розглядався у цій справі.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів скаржника і висновків судів попередніх інстанцій
29. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
30. Разом з тим, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).
31. Виходячи у тому числі з наведених процесуальних норм, Верховний Суд при здійсненні касаційного провадження у цій справі дійшов таких висновків.
32. Справа, що переглядається, відноситься до юрисдикції господарських судів, позаяк згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
33. За змістом визначення, що міститься в пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
34. Необхідною та єдиною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення цим суб`єктом владних управлінських функцій, при цьому такі функції повинні здійснюватися суб`єктом саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
35. Під владними управлінськими функціями, що здійснюються на основі законодавства, зокрема, на виконання делегованих повноважень, слід розуміти будь-які владні повноваження в рамках діяльності держави чи місцевого самоврядування, що не належать до законодавчих повноважень чи повноважень здійснювати правосуддя.
36. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
37. До адміністративної юрисдикції належить справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один із його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує її права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
38. Натомість визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть у тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
39. У частині першій статті 374 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 80 ЗК України унормовано, що суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
40. Згідно зі статтями 80, 84, 123, 124 ЗК України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (при наданні земельних ділянок у власність або в користування, укладенні, зміні, розірванні договорів оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізує повноваження власника земельних ділянок.
41. Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. У таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі із суб`єктами підприємницької діяльності.
42. Крім того, за змістом статей 123, 124 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб`єкту в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог цього Кодексу, спрямованих на раціональне використання землі як об`єкта нерухомості (власності).
43. Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають із правовідносин, у яких вони реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 20 ГПК України, підвідомчі господарським судам. 
44. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 807/9/18.
45. З огляду на наведене та ураховуючи, що у цій справі (№ 914/594/25) спір між ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» та Львівською міською радою виник щодо договору оренди землі комунальної власності, а саме щодо визнання укладеною додаткової угоди про його поновлення, такий спір є приватноправовим і за суб`єктним складом підлягає вирішенню за правилами господарського судочинства.
46. Схожа за змістом правова позиція також міститься у постанові Верховного Суду від 02.09.2025 у справі № 914/2220/24, предмет, підстави позову та суб`єктний склад сторін якої, подібний до справи, що переглядається.
47. Вищенаведене спростовує протилежні доводи Львівської міської ради та обґрунтовані ними твердження скаржника про порушення судами попередніх інстанцій правил розмежування господарської та адміністративної юрисдикції.
48. Посилання ж відповідача у цьому контексті на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18, не можуть бути прийнятими, позаяк у зазначеній справі розглядався позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання винести червоні лінії у генеральному плані селища міського типу за межі цієї земельної ділянки і за висновками Великої Палати Верховного Суду захист прав позивачки в обраний нею спосіб віднесено до компетенції адміністративного суду, оскільки, незважаючи на те, що нею подано позов про усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, фактично суть позовних вимог зводиться до оскарження рішення суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування - селищної ради) під час здійснення ним владних управлінських функцій стосовно розгляду та затвердження генерального плану населеного пункту.
49. З урахуванням наведеного, на відміну від справи, що переглядається, спір у справі № 911/1834/18 не стосувався зобов`язальних правовідносин, що виникли з договору оренди землі комунальної власності, а тому викладені у вищевказаній постанові висновки Великої Палати Верховного Суду не є застосовними при розгляді справи № 914/594/25.
50. Водночас твердження Львівської міської ради про обрання ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» неналежного способу захисту спростовуються висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 26.05.2020 у справі № 908/299/18, а також постановах Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 922/1464/18, від 19.03.2019 у справі № 908/2484/17, від 28.01.2021 у справі № 909/139/19 та інших.
51. Натомість постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19, на яку посилається скаржник, ухвалено за неподібних до справи № 914/594/25 правовідносин, з урахуванням змісту яких судом касаційної інстанції вирішувалося питання про відповідність вимогам частин третьої і четвертої статті 5 ГПК України в редакції Закону України від 13.05.2020 № 590-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» обраного позивачем (акціонером неплатоспроможного банку, якого визнано пов`язаною з банком особою) способу захисту прав у вигляді вимоги про визнання недійсними правочинів придбання позивачем за кошти, розміщені на його рахунках, відкритих у банку, акцій додаткової емісії цього неплатоспроможного банку та з відчуження 100 % акцій такого банку на користь держави у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави. 
52. З огляду на характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами справи № 914/594/25, при її розгляді таке питання перед судами попередніх інстанцій не поставало та ними не вирішувалось.
53. Заразом підстав для урахування наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19 висновків при застосуванні норм ЦК України, ЗК України та Закону України «Про оренду землі» у контексті визначення належного у справі, що переглядається, способу захисту порушених прав позивача (на чому наполягає скаржник) Верховний Суд не вбачає.
54. Отже, доводи касаційної скарги Львівської міської ради у частинах, що стосуються обґрунтування порушення судами попередніх інстанцій правил щодо розмежування адміністративної та господарської юрисдикції та вирішення ними спору, у якому позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, не знайшли свого підтвердження.
55. В свою чергу, аналізуючи висновки місцевого та апеляційного господарських судів про застосування правових норм при вирішення спору у справі № 914/594/25 по суті, Верховний Суд, зокрема, звертає увагу на таке.
56. Під час судового розгляду цієї справи відповідач неодноразово зауважував, що згідно із судовими рішеннями у адміністративній справі № 461/9433/15-а ухвалу Львівської міської ради від 29.01.2015 № 4300 «Про затвердження ТзОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання земельної ділянки по вул. Зеленій, 115в» визнано протиправною та скасовано.
57. Доводи щодо цього наведено і у поданій до Верховного Суду касаційній скарзі Львівської міської ради.
58. Оцінюючи такі аргументи скаржника, Верховний Суд вбачає за необхідне звернутися до власних висновків, викладених у постанові від 19.05.2026 у справі № 911/936/25.
59. Зазначену постанову Верховного Суду ухвалено після подання відповідачем касаційної скарги у цій справі, у зв`язку з чим наведені у ній висновки мають бути ураховані при касаційному перегляді у справі № 914/594/25 в силу вимог частини четвертої статті 300 ГПК України. 
60. При цьому у вказаній постанові Верховний Суд констатував, що ухвалення оскаржуваних судових рішень, якими визнано поновленим договір оренди земельної ділянки на новий строк та визнано право оренди на підставі цього договору, призвело до ревізії судових рішень у іншій судовій справі та порушення принципу правової визначеності.
61. Цей висновок Верховним Судом було зроблено, у зв`язку із зверненням до викладеного у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.04.2026 у справі 922/511/24 щодо неприпустимості здійснення ревізії судового рішення у іншій судовій справі, оскільки зворотне призвело б до порушення такого фундаментального аспекту верховенства права, як принцип правової визначеності, тобто поваги до остаточного рішення суду.
62. Схожі за змістом висновки про застосування принципу «res judicata» містяться і у постанові об`єднаної палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 910/10365/15.
63. Крім того, у рішенні від 25.11.2021 у справі «Центр «Украса» проти України» (заява № 2836/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність судового провадження не повинна нівелювати результати іншого судового провадження та/або позбавляти його остаточне рішення юридичної сили та призводити до порушення принципу юридичної визначеності.
64. Проте усупереч наведеному, ухвалюючи оскаржувані судові рішення у цій справі та визнаючи укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 10.03.2015, суди попередніх інстанцій фактично нівелювали результати розгляду справи № 461/9433/15-а, згідно з якими рішення органу місцевого самоврядування про затвердження позивачу проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання визнано протиправним та скасовано.
65. Посилання місцевого та апеляційного господарських судів у цьому контексті на презумпцію правомірності правочину не можуть бути належним спростуванням підставності непродовження / непоновлення орендних правовідносин, передумовою виникнення яких стало протиправне рішення органу місцевого самоврядування, скасоване судовим рішенням у іншій справі, що набрало законної сили та є остаточним.
66. Водночас у відповідності до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права.
67. Добросовісність, зокрема, означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
68. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. 
69. У постановах Верховного Суду у справах № 910/5179/20 та № 3190/34/17 суд касаційної інстанції акцентував увагу на необхідності врахування під час розгляду спорів у подібних правовідносинах презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних правовідносин. 
70. Разом з тим за змістом висновків судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суд, викладених у постанові від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21 (на яку посилається відповідач у касаційній скарзі), добросовісність виконання сторонами договірних обов`язків і реалізація ними своїх прав є визначальним при оцінці правомірності позовних вимог. Про це зауважено у вже згадуваній постанові Верховного Суду від 02.09.2025 у справі № 914/2220/24.
71. До того ж у вказаній постанові судової палати серед іншого зазначено, що у межах розумної та добросовісної поведінки орган державної влади чи місцевого самоврядування як орендодавець, що представляє власника у спірних правовідносинах, може взагалі відмовити орендарю в укладенні договору, повідомивши його про наявність належних підстав для цього, зокрема про рішення орендодавця як власника більш розумно розпорядитись землею (в тому числі виставити право оренди на торги), чи вказавши на неналежне виконання орендарем умов договору.
72. Натомість із встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи № 914/594/25, вбачається, що відповідач однозначно висловив свою позицію про небажання продовжувати договір оренди землі від 10.03.2015 до закінчення такого договору. У його листі зазначено, що рекомендовано припинити договір (пункт 26 цієї постанови). 
73. Не дотримання відповідачем місячного строку на розгляд заяви позивача про продовження договору Верховний Суд, за обставин цієї справи, з огляду на висловлення орендодавцем позиції про відсутність наміру продовжувати оренді відносини у межах дії договору, не розцінює як те, що може бути достатньою підставою для задоволення позовних вимог. 
74. Заразом ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» у даному випадку не довело порушення орендодавцем принципів добросовісності, справедливості та розумності, позаяк за обставин висловлення ним своєї позицію щодо неможливості продовжувати договірні правовідносин з посилання на відповідні обставини, за яких рекомендовано припинити договір. 
75. Отже, зі сторони орендодавця у цьому разі вчинено дії, які не суперечать статті 33 Закону України «Про оренду землі», та є зрозумілими у контексті орендних правовідносин. 
76. Такий висновок концептуально узгоджується із викладеним у постанові Верховного Суду від 08.06.2024 у справі № 912/300/23, якою було залишено без змін судові рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову про визнання укладеною додаткової угоди про продовження договору оренди землі.
77. Крім того, з огляду на наведене у пунктах 56-64 цієї постанови, ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» не підтверджено і власної добросовісності, у контексті звернення до орендодавця із заявою про намір поновити договір оренди землі та продовження користування відповідною земельною ділянкою, за обставин, коли рішення органу місцевого самоврядування, яким йому було затверджено проєкт землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки та надано її, визнано протиправним та скасовано у судовому порядку.
78. Ураховуючи все вищевикладене, Верховний Суд вбачає, що заявлений у справі № 914/594/25 позов не може бути задоволеним, позаяк інакше свідчило б про нівелювання результатів судового провадження у справі № 461/9433/15-а та вказувало на можливість продовження орендних правовідносин за обставин однозначного та зрозумілого висловлення орендодавцем своєї позиції про небажання цього, із викладенням відповідного мотивування.
79. Відтак ухвалені у цій справі судові рішення судів попередніх інстанцій, у яких викладено протилежні висновки, слід скасувати із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заявленого ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» позову.
80. При цьому, зважаючи на наявність у даному випадку підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Львівської міської рада, і як наслідок для скасування оскаржуваних нею судових рішень, Верховний Суд не вбачає за необхідне надавати детальну відповідь на кожен аргумент касаційної скарги відповідача, а заразом за наведеного у пунктах 56-64 цієї постанови не вбачає і підстав для формулювання у справі, що переглядається, висновків щодо застосування норм права, про які зазначає скаржник.
81. До того ж з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, що переглядається (зокрема, пункти 23-26 цієї постанови), та викладені у вже згадуваній постанові суду касаційної інстанції від 08.06.2024 у справі № 912/300/23 висновки стосовно висловлення орендодавцем своєї однозначної та зрозумілої позиції про небажання продовжувати орендні правовідносини, Верховний Суд не вбачає підстав для формулювання у цій справі висновків щодо застосування норм права, про які зазначає скаржник, констатуючи натомість, що з урахуванням висновків, наведених у зазначеній постанові, касаційна скарга Львівської міської ради підлягає задоволенню.
82. Також Верховний Суд не надає оцінку і кожному з доводів відзиву ТОВ «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» на касаційну скаргу відповідача, позаяк з їх аналізу слідує, що вони не спростовують невідповідності висновків місцевого та апеляційного господарських судів висновками, викладеним у вищезгаданих постановах Верховного Суду (зокрема, від 19.05.2026 у справі № 911/936/25, від 02.09.2025 у справі № 914/2220/24, від 08.06.2024 у справі № 912/300/23, від 19.12.2025 у справі № 910/10365/15, від 09.04.2026 у справі 922/511/24), як і не спростовують недотримання судами принципу правової визначеності та ухвалення оскаржуваних судових рішень без належного дослідження добросовісності сторін при реалізація ними своїх прав у спірних правовідносинах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
83. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 308 ГПК України).
84. Згідно із частиною першою статті 311 ГПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
85. З огляду на це, касаційну скаргу Львівської міської рада необхідно задовольнити, постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 слід скасувати та ухвалити у справі № 914/594/25 нове рішення, яким відмовити у позові.
Розподіл судових витрат
86. Оскільки Суд задовольняє касаційну скаргу відповідача, скасовує оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалює нове рішення про відмову в позові, за правилами статті 129 ГПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3 633, 60 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 4 845, 00 грн судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі № 914/594/25 скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в позові.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-інвестиційна група «Прайм» (код ЄДРПОУ 39301206) на користь Львівської міської ради (код ЄДРПОУ 04055896) 3 633, 60 грн судового збору за подання апеляційної скарги та 4 845, 00 грн судового збору за подання касаційної скарги.
4. Доручити Господарському суду Львівської області видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил