ПОСТАНОВА 
Іменем України

03 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 758/9486/24
провадження № 22-ц/4809/998/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О. Л., Карпенка О. Л., 
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Переходова Миколи Віталійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 05 лютого 2025 року у складі судді Мохонько В. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі – ТОВ «Коллект Центр») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за договором № 3769469 від 06.09.2021 у розмірі 39 875 грн, понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 3 028 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 3769469, відповідно до якого позичальник отримав кредитні кошти та зобов`язався повернути їх разом із процентами і комісією у встановлені договором строки. 
Договір був укладений в електронній формі шляхом акцепту публічної оферти на сайті кредитодавця із застосуванням одноразового ідентифікатора, що відповідно до вимог законодавства прирівнюється до письмової форми правочину та створює для сторін належні правові наслідки. Позичальник підтвердив ознайомлення з усіма істотними умовами договору та отримав кредитні кошти на вказаний ним банківський рахунок.
У подальшому право вимоги за зазначеним кредитним договором було відступлено від ТОВ «Мілоан» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал»), а згодом, на підставі договору відступлення права вимоги від 10 березня 2023 року перейшло до ТОВ «Коллект Центр», яке набуло статусу нового кредитора та право вимагати від відповідача виконання зобов`язань за кредитним договором.
ОСОБА_1 належним чином свої зобов`язання не виконав, кредитну заборгованість у встановлені строки не погасив, проценти за користування кредитом не сплатив, у зв`язку з чим утворилася прострочена заборгованість, а тому ТОВ «Коллект Центр» звернулось до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст вимог зустрічної позовної заяви

В листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Коллект Центр» та просив визнати недійсним договір про споживчий кредит № 3769469 від 06.09.2021, укладений між ТОВ «Коллект Центр» та невідомою особою від імені ОСОБА_1 , а також здійснити розподіл судових витрат.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що договір про споживчий кредит № 3769469 від 06.09.2021 був укладений не ОСОБА_1 , а невстановленою особою, яка незаконно використала його персональні дані після викрадення мобільного телефону. 
04.09.2021 у ОСОБА_1 було викрадено мобільний телефон, у зв`язку з чим було відкрито кримінальне провадження. 
Надалі невстановлена особа, використовуючи викрадений телефон та отримавши доступ до персональних даних власника, протягом 04–07 вересня 2021 року оформила від імені відповідача низку кредитів у різних фінансових установах, зокрема і кредит у ТОВ «Мілоан» на суму 5 000 грн за договором № 3769469. За цими обставинами також було відкрито окреме кримінальне провадження.
Кредитний договір був оформлений шахрайським шляхом без волі та участі ОСОБА_1 . Сам договір підписувався одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер телефону, який не належав відповідачу та не відповідав номеру, зазначеному в анкеті-заяві. 
ОСОБА_1 вважав, що спірний договір не відповідає вимогам закону щодо вільного та усвідомленого волевиявлення сторони, оскільки його внутрішня воля на укладення договору була відсутня, а тому звернувся до суду з відповідним зустрічним позовом.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Фортечного районного суду міста Кропивницького від 05 лютого 2025 року позов ТОВ «Коллект центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за кредитним договором № 3769469 від 06.09.2021 в розмірі 39 875 грн, сплачений судовий збір у розмірі 2 422,4 грн та 13 000 грн витрат понесених на професійну правничу допомогу.
У задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Коллект Центр» про визнання договору про споживчий кредит № 3769469 від 06.09.2021, укладеного між ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є ТОВ «Коллект Центр» та невідомою особою від імені ОСОБА_1 недійсним, здійсненні розподілу судових витрат та стягненні з ТОВ «Коллект центр» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що ТОВ «Коллект Центр» надано належні та допустимі докази укладення між сторонами договору про споживчий кредит № 3769469 від 06.09.2021, отримання відповідачем кредитних коштів та наявності простроченої заборгованості. Суд першої інстанції вважав, що договір укладено в електронній формі відповідно до вимог законодавства, а право вимоги за ним правомірно перейшло до ТОВ «Коллект Центр».
Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належним відповідачем у даній справі є ТОВ «Мілоан» як первісний кредитор та безпосередня сторона договору, який оскаржується, тому суб`єктний склад у даній справі неналежний, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Переходов М. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 05 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» про стягнення заборгованості відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки суд неповно з`ясував обставини справи та дійшов висновків, які не відповідають наявним доказам. 
Позивач не довів належними та допустимими доказами існування заборгованості, оскільки надав лише розрахунок боргу, який не є первинним бухгалтерським документом і сам по собі не підтверджує факту неповернення кредитних коштів, а також не надав виписок чи інших документів, які б підтверджували рух коштів та наявність непогашеної заборгованості.
Крім того, більша частина відсотків була нарахована поза межами строку кредитування, який становив 15 днів, тоді як доказів продовження строку дії договору або його пролонгації позивач не надав. Оскільки після закінчення строку кредитування кредитор не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, значна частина заявленої до стягнення суми є безпідставною. 
Також незаконним є нарахування комісії за видачу кредиту, оскільки така послуга фактично охоплюється процентами за користування кредитом і не є окремою додатковою послугою.
ТОВ «Коллект Центр» не доведено факту укладення кредитного договору саме відповідачем.
Договір укладався в електронній формі із використанням одноразового ідентифікатора, однак позивач не надав належних доказів незмінності та цілісності електронного документа. Сам факт розміщення проєкту договору в особистому кабінеті на сайті кредитора не підтверджує, що зміст договору не міг бути змінений в односторонньому порядку.
Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову з мотивів неналежності відповідача, оскільки після відступлення права вимоги саме ТОВ «Коллект Центр» стало стороною спірних правовідносин і належним відповідачем у спорі про визнання договору недійсним. 
Крім того, суд першої інстанції не врахував витребувані від АТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо телефонного номера, на який надсилався одноразовий ідентифікатор для укладення договору, який не належав відповідачу та не був його фінансовим номером, що підтверджує доводи про оформлення кредиту невідомими особами без його волевиявлення.

Короткий зміст вимог відзиву на апеляційну скаргу

Від ТОВ «Коллект Центр» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу адвоката Переходова М. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Фортечного районного суду м. Кропивницького від 05 лютого 2026 року без змін.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник позивача адвокат Муравська О. М. заперечувала проти доводів апеляційної скарги.
ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 06.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 3769469, за яким сума (загальний розмір) кредиту становить 5 000 грн. 
Кредит надається строком на 15 днів з 06.09.2021. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 21.09.2021.
Комісія за надання кредиту 1 000 грн, яка нараховується за ставкою 20,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 1 125 грн, які нараховуються за ставкою 1,5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
15.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 15/12-2021-22, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит № 3769469.
ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, в тому числі за договором про споживчий кредит № 3769469.
Відповідно до реєстру боржників до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором № 3769469 в розмірі 39 875 грн, з яких: 5 000 грн – сума заборгованості за основним зобов`язанням, 33 875 грн – сума заборгованості за нарахованими процентами, 1 000 грн – заборгованість за комісією.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).
Так, за ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст. ст. 509, 525-526, 598, 610, 611, 622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Матеріалами справи підтверджується, що 06.09.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» було укладено Договір про споживчий кредит № 3769469 (далі – Договір) (том 1 а. с. 5-9).
Згідно п. 1.1. Договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.
Відповідно до п. 1.2, 1.3, 1.4 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 5 000 грн. Кредит надається строком на 15 днів з 06.09.2021 (строк кредитування). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) 21.09.2021.
У відповідності до п. 1.5.1, 1.5.2. Договору, комісія за надання кредиту 1 000 грн, яка нараховується за ставкою 20,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Проценти за користування кредитом: 1 125 грн, які нараховуються за ставкою 1,5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Відповідно до п. 2.1. Договору кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.
Пунктом 2.3.1.2. Договору передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Згідно п. 4.2. Договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору.
Відповідно до п. 6.1. Договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний зокрема через сайт кредитодавця та\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
Згідно п. 6.2. Договору розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Кредитодавця про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення Кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Кредитодавцем електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт Кредитодавця, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277 (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей договір надається позичальнику шляхом розміщення в Особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд Кредитодавця направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником Кредитодавцем.
Відповідно до п. 6.3. Договору приймаючи пропозицію кредитодавця про укладання цього договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) (копії додаються) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Кредитодавцем, що розміщені на сайті Кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно п. 6.4. Договору укладення кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню Кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.
Відповідно до п. 6.5. Договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.
Вказаний договір підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором S94626, який було відправлено на номер: НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою про ідентифікацію (том 1 а. с. 189).
На підтвердження перерахування коштів позивачем надано платіжне доручення № 55635834 від 06.09.2021, згідно якого ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 на картковий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 5 000 грн, призначення платежу: кошти згідно договору 3769469 (том 1 а. с. 12 на звороті).
Вказане додатково підтверджується наданою до суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» випискою по рахунку ОСОБА_1 за договором б/н за період 06.09.2021-06.10.2021 (том 2 а. с. 31).
15.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 15/12-2021-22, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит № 3769469 (том 1 а. с. 16-21).
ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, в тому числі за Договором про споживчий кредит № 3769469 (том 1 а. с. 22-28).
З аналізу наданих сторонами доказів слідує, що між відповідачем з однієї сторони та ТОВ «Мілоан» з іншої, склалися кредитні правовідносини на підставі укладеного між ними договору в електронній формі.
ТОВ «Мілоан» виконало свої зобов`язання за договором та здійснило переказ грошових коштів відповідачу на суму 5 000 грн.
Даних про те, що позичальником були повернуті кошти за вказаним договором, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що наданими позивачем доказами підтверджується, що ТОВ «Коллект Центр» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за договором, ОСОБА_1 прийняв умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання його електронним цифровим підписом, однак, в порушення умов вказаного договору не виконав своїх зобов`язань щодо повернення коштів та сплати відсотків.
З відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 3769469 слідує, що після спливу первісного строку кредитування відповідач продовжував користуватись кредитними коштами, у зв`язку з чим строк кредитування був продовжений відповідно до пункту 2.3.1.2 кредитного договору на стандартних (базових) умовах (а. с. 13).
Внаслідок такого продовження кредитодавцем здійснювалось подальше нарахування процентів за користування кредитом за стандартною (базовою) процентною ставкою, передбаченою пунктом 1.6 договору.
Станом на дату відступлення права вимоги загальний розмір заборгованості відповідача за договором становив 39 875 грн, з яких: 5 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 33 875 грн заборгованість за процентами та 1 000 грн заборгованість за комісією.
В свою чергу, відповідачем належних та допустимих доказів на спростування розміру заборгованості, правильності здійснених нарахувань чи факту погашення кредитної заборгованості матеріалам справи не надано.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» 39 875 грн заборгованості за кредитним договором № 3769469 від 06 вересня 2021 року.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування заборгованості, а наданий розрахунок боргу не є первинним бухгалтерським документом, адже з матеріалів справи слідує, що на підтвердження заявлених вимог позивачем надано не лише розрахунок заборгованості, а й кредитний договір, документи щодо відступлення права вимоги, платіжне доручення про перерахування кредитних коштів, банківську виписку про їх зарахування на рахунок відповідача, а також відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором.
Зазначені докази у своїй сукупності підтверджують факт надання кредитних коштів, умови їх повернення, порядок нарахування процентів та розмір заборгованості, яка існувала на момент відступлення права вимоги та звернення до суду.
При цьому відповідачем не надано доказів погашення кредитної заборгованості повністю або частково, а також не подано контррозрахунку чи інших належних доказів, які б спростовували правильність здійснених позивачем нарахувань.
Суд також не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що проценти кредитором були нараховані поза межами строку кредитування та без належного підтвердження пролонгації договору, з огляду на те, що умовами кредитного договору, зокрема пунктом 2.3.1.2, передбачено можливість продовження строку кредитування шляхом подальшого користування позичальником кредитними коштами після завершення первісного строку кредитування. Таке продовження здійснюється автоматично на умовах, визначених договором, та не потребує укладення сторонами окремих додаткових угод.
З наданої позивачем відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором убачається, що після закінчення первісного строку кредитування відповідач не повернув кредитні кошти та продовжував користуватися ними, у зв`язку з чим строк кредитування був продовжений на умовах договору.
Посилання відповідача на незаконність нарахування комісії за надання кредиту суд також відхиляє, з огляду на таке.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження№61-4202сво22).
Таким чином, виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19 така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідача, суд вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору саме відповідачем, є безпідставними, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується, що договір був укладений в електронній формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний одноразовим ідентифікатором, надісланим на телефонний номер, зазначений під час оформлення кредиту.
Крім того, кредитні кошти були перераховані на банківський рахунок відповідача, що підтверджується банківськими документами. Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що зазначений рахунок йому не належав або що кредитні кошти були отримані іншою особою.
Наявність кримінального провадження сама по собі не свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на укладення договору та не спростовує поданих позивачем доказів.
Суд також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав доказів незмінності та цілісності електронного документа, адже відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Надані позивачем договір про споживчий кредит, довідка про ідентифікацію одноразового ідентифікатора та інші документи підтверджують дотримання встановленої законом процедури укладення електронного правочину.
Будь-яких доказів внесення змін до змісту договору після його укладення, порушення цілісності електронного документа або фальсифікації його умов відповідачем суду не надано.
Твердження апелянта про можливість односторонньої зміни умов договору кредитодавцем є припущенням та не підтверджене належними доказами, а тому не може бути покладене в основу висновків суду.

Щодо зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У статті 50 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див., зокрема, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41) та багатьох інших).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами у цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)). Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22)).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22).
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справі за позовом про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21), постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20), 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21)).
Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір про споживчий кредит № 3769469 від 06.09.2021, укладений між ним та ТОВ «Мілоан». 
Таким чином, предметом даного спору є дійсність правочину, сторонами якого були саме ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан».
Як слідує з матеріалів справи, ТОВ «Мілоан» не було залучене до участі у справі як відповідач або співвідповідач за зустрічним позовом. Водночас вирішення питання про недійсність договору безпосередньо впливає на права та обов`язки особи, яка була стороною такого правочину, а тому розгляд вимог про недійсність договору без участі ТОВ «Мілоан» є неможливим.
Будь-яких клопотань про залучення ТОВ «Мілоан» до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_1 не заявлялося, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову з підстав пред`явлення його до неналежного складу відповідачів.
Доводи апеляційної скарги про те, що після відступлення права вимоги саме ТОВ «Коллект Центр» стало стороною спірних правовідносин та належним відповідачем у спорі про визнання договору недійсним суд відхиляє, з огляду на те, що відступлення права вимоги відповідно до положень статей 512–514 ЦК України змінює кредитора у вже існуючому зобов`язанні, однак не змінює факту, що стороною оспорюваного правочину, дійсність якого ставиться під сумнів, є саме ТОВ «Мілоан». 
Посилання відповідача на те, що ТОВ «Коллект Центр» є правонаступником первісного кредитора, також не спростовує правильності висновків суду першої інстанції, оскільки правонаступництво у зобов`язанні не усуває необхідності участі сторін правочину у спорі про його недійсність. 
Крім того, суд звертає увагу, що за договорами факторингу та відступлення права вимоги до ТОВ «Вердикт Капітал», а в подальшому до ТОВ «Коллект Центр», перейшло виключно право грошової вимоги за кредитним договором, а не статус сторони правочину в розумінні правовідносин щодо його укладення та дійсності. 
Внаслідок укладення договорів відступлення права вимоги новий кредитор набуває лише права вимагати виконання існуючого зобов`язання в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу права вимоги, однак не замінює первісного кредитора як сторону оспорюваного правочину. 
Тому відступлення права вимоги не змінює складу сторін договору, дійсність якого оспорюється, а отже не усуває необхідності залучення до участі у справі первісного кредитора – ТОВ «Мілоан» як сторони спірного договору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Переходова Миколи Віталійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 05 лютого 2025 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 10.06.2026.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді        О. Л. Дуковський

О. Л. Карпенко