Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.03.2026  	Справа №607/18513/25 Провадження №2/607/608/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді Герчаківської О. Я.,
з участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,
представника позивача, адвоката Вароди П. Б., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 
В С Т А Н О В И В :
У вересні 2025 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Варода П. Б., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 , 04 липня 2024 року о 07 год. 00 хв. на автомобільній дорозі М19, керуючи транспортним засобом «Iveco EuroCargo», н.з. НОМЕР_1 , не був достатньо уважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та її зміною, здійснюючи поворот ліворуч, не дав дорогу транспортному засобу, який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «Renault Trafic», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . У результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.3б, 16.13 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року у справі № 607/20472/24, відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та адміністративну справу про його притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ОСОБА_3 є власницею автомобіля марки «Renault», модель «Trafic», номер кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , 2012 року випуску.
Згідно з довіреністю від 10 січня 2020 року, посвідченою Гребенніковою О. І., приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу, зареєстрованою в реєстрі за № 46, ОСОБА_3 надала позивачу ОСОБА_1 право на володіння, користування та розпорядження автомобілем «Renault», модель «Trafic», номер кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_2 , 2012 року випуску.
Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «Iveco EuroCargo», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «СК «УСГ» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 218888546, що підтверджується інформацією з Моторно-транспортного страхового бюро України. 
19 травня 2023 року страховик ПАТ «СК «УСГ» виплатив позивачу ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 122 272,57 грн, що підтверджується інформацією про зарахування коштів на його банківський рахунок. 
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи № 94/25 від 16 серпня 2025 року, складеного судовим експертом Мазуром Михайлом Степановичем для подання до суду із зазначенням про обізнаність експерта щодо кримінальної відповідальності за завідомо неправдивий висновок, згідно із заявою-зверненням позивача ОСОБА_1 , вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «Renault Trafic», д.н.з. НОМЕР_2 , після ДТП, яке сталося 04 липня 2023 року, становить: 239 361 грн 48 коп. (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу запчастин); 416 289 грн 69 коп. (без урахуванням коефіцієнту фізичного зносу запчастин).
Предметом спору у справі за цим позовом є стягнення з винуватця дорожньо-транспортної пригоди відповідача ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром завданої шкоди позивачу ОСОБА_1 (вартістю відновлювального ремонту автомобіля) та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Після визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу (без ПДВ) страховиком ПАТ «СК «УСГ» здійснено на користь позивача ОСОБА_1 страхове відшкодування на суму 122 272,57 грн, з урахуванням зменшення розміру відшкодування на суму франшизи – 3 200,00 грн.
ОСОБА_2 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний відшкодувати позивачу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 294 017,12 грн, які є різницею між фактичним розміром завданої шкоди (вартістю відновлювального ремонту автомобіля) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вказані вище обставини, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 : грошові кошти у сумі 294 017,12 грн - відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди; судові витрати, а саме: 2 352,14 грн - судовий збір; 7 700,00 грн - витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи; 15 000,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 вересня 2025 року відкрито провадження у справі № 607/18513/25; постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
07 січня 2026 року суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження у справі № 607/18513/25 та призначив справу до розгляду по суті.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Варода П. Б. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що автомобіль не відремонтований, зберігається на подвір`ї позивача. Вартість відновлювальних робіт складає 416 289,69 грн, частину коштів було сплачено страховиком, а відтак залишок підлягає до стягнення з відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не надав суду.
Згідно з частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відтак, заслухавши доводи представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
05 грудня 2024 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області прийнято постанову у справі № 607/20472/24, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Суд встановив наступне: ОСОБА_2 04 липня 2024 року о 07 год. 00 хв. на автомобільній дорозі М-19, керуючи транспортним засобом «Iveco EuroCargo», н.з. НОМЕР_1 , не був достатньо уважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та її зміною, здійснюючи поворот ліворуч не дав дорогу транспортному засобу, який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «Renault Trafic», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . У результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.3б, 16.13 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.
Постанова суду набрала законної сили 13 січня 2025 року.
Згідно частин 5, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
16 серпня 2025 року судовим експертом Мазур М. С. складено висновок експерта за результатами проведення транспортного-товарознавчої експертизи згідно заяви - звернення від ОСОБА_1 № 94/25, у висновках якого зазначено наступне: вартість КТЗ «Renault Trafic Pass 2.0 dCi 115 (II) р.н. НОМЕР_2 », без урахуванням отриманих пошкоджень у ДТП яке мало місце 04 липня 2024 року, станом на час ДТП, приймається рівною: “С” = 419 440 грн 00 коп. (чотириста дев`ятнадцять тисяч чотириста сорок гривень 00 копійок); вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Renault Trafic Pass 2.0 dCi 115 (II) р.н. НОМЕР_2 », після ДТП яке мало місце 04 липня 2024 року, станом на час ДТП, ймовірно становить: “С” = 239 3614 грн 48 коп.
В описовій частині цього висновку експертом зазначено про те, що на підставі проведених обстежень (з обмеженою оглядовістю і видимістю), та виконаних належних розрахунків, представленого пошкодженого «Renault Trafic Pass 2.0 dCi 115 (II) р.н. НОМЕР_2 », встановлено, що вартість необхідного відновлювального ремонту становить 416 289,69 грн, не перевищує ринкову вартість ідентичного/аналогічного КТЗ в Україні, по його стану на момент ДТП, яка визначена рівною 419 440,00 грн.
Повідомленням від 10 липня 2025 року, через ТОВ «Нова пошта» ОСОБА_2 інформувався позивачем про час і місце проведення огляду пошкодженого транспортного засобу «Renault Trafic», н.з. НОМЕР_2 .
Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 94/25 від 07 серпня 2025 року, ОСОБА_1 оплатив проведення експертних досліджень № 94/25 у сумі – 7 700,00 грн, що узгоджується із змістом Договору № 94/25 на виконання судової експертизи від 03 липня 2025 року.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію серія НОМЕР_3 , власником Т3 «Renault Trafic», д.н.з. НОМЕР_2 », ОСОБА_3 .
Згідно довіреності від 10 січня 2020 року, посвідченої Гребенніковою О.І., приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу, зареєстрованою в реєстрі за №46, ОСОБА_3 надала позивачу ОСОБА_1 право на володіння, користування та розпорядження автомобілем «Renault», модель «Trafic», номер кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_2 , 2012 року випуску.
На час вчинення дорожньо-транспортної пригоди був чинним Поліс № 218888546 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де страховиком вказано – ПАТ «СК «УСГ», транспортний засіб «Iveco Euroсargo», н.з. НОМЕР_1 . 
Відтак, саме позивачу виплачене страхове відшкодування у розмірі 122 272,57 грн 19 травня 2025 року ПАТ «СК «УСГ», на підтвердження чого ОСОБА_1 надано витяг про зарахування цієї суми коштів на банківську картку.
За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені статтею 1188 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати шкоду, завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, вина у завданні шкоди, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому відповідно до вимог статті 1188 ЦК України, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них у частині, заподіяній нею (у порядку часткової відповідальності). У такому ж порядку відповідають володільці джерел підвищеної небезпеки за шкоду, заподіяну внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам.
Отже, за цих обставин обов`язок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина двох осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеня вини.
Судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_2 04 липня 2024 року о 07 год. 00 хв. на автомобільній дорозі М-19, керуючи транспортним засобом «Iveco EuroCargo», н.з. НОМЕР_1 , не був достатньо уважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та її зміною, здійснюючи поворот ліворуч не дав дорогу транспортному засобу, який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «Renault Trafic», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . У результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.3б, 16.13 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.
Ці обставини підтверджені постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/20472/24 від 05 грудня 2024 року, яка набрала законної сили та описана судом вище.
За змістом ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно–правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон 1961-IV), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, об`єктом обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно–правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Статтею 6 Закону 1961-IV визначено, що страховим випадком є дорожньо–транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно–правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Положеннями ст. 22 Закону 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо–транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Так, транспортний засіб «Iveco EuroCargo», н.з. НОМЕР_1 , за участю якого мала місце 04 липня 2024 року дорожньо-транспортна пригода та внаслідок якої було пошкоджено транспортний засіб «Renault Trafic», н.з. НОМЕР_2 , забезпечено ПАТ «СК «УСГ» згідно Полісу № 218888546.
Пунктом 13 постанови Пленуму ВССУ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 роз`яснено, що, враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб).
Стаття 395 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить, зокрема, право володіння.
Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Отже, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.
За статтею 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.
Тобто, якщо порушення речового права на чуже майно з вини третіх осіб завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.
Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.
Згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього руху, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту користування ним на достатній правовій підставі, відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14.
Верховний Суд у своїх постановах від 20 травня 2019 року у справі №521/8965/16-ц, від 03 квітня 2018 року у справі №553/3281/14-ц не вбачає підстав для відступу від вказаного висновку.
ПАТ «СК «УСГ» виплатило користувачу пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_1 страхову суму в розмірі 122 272,57 грн, що засвідчено відповідним зарахуванням на банківський рахунок позивача.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 4 липня 2018 року, розмежувавши інститути регресу та суброгації.
Отож, ПАТ «СК «УСГ» виконало свій обов`язок з виплати страхової суми в розмірі 122 272,57 грн, що є вичерпною відповідальністю страховика.
Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно–правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно–правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно–наслідковому зв`язку з порушенням.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6–691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
При цьому приписи статті 1192 ЦК України передбачають, що розмір збитків до відновлення пошкодженої речі, тобто, приведення її у той стан, який існував до пошкодження (у даному випадку до ДТП). Тобто, таке відновлення не є поліпшенням стану пошкодженої речі у порівнянні із тим, який існував до ДТП. Між тим, якщо автомобіль мав певний знос, у тому числі й його пошкоджені деталі, що підлягають заміні, то заміна їх саме на нові буде поліпшенням стану вказаного автомобіля, тобто, по суті, необґрунтованим збагаченням його власника за рахунок відповідача.
Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затв. Наказом Мінюсту України та Фонду держмайна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, з подальшими змінами та доповненнями) визначає, що вартість матеріального збитку визначається як суму вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (п.8.3 Методики, у якому також наводиться відповідна формула).
Як вже зазначалося, відповідно до статей 22, 1192 ЦК України, власник пошкодженого майна має право на відшкодування саме матеріального збитку, вартість якого визначається саме із урахуванням зносу складників транспортного засобу. Оскільки заміна таких складників зношеного транспортного засобу на нові буде не поновленням стану до того, який існував до порушення прав власника транспортного засобу, а поліпшення у порівнянні зі станом до, у даному випадку, ДТП. Тому правових підстав для стягнення на користь позивача будь-яких сум, поза межами визначеної вартості матеріального збитку, немає.
Отже, у методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ, а власник пошкодженого майна має право на відшкодування саме матеріального збитку. Вартість такого збитку визначається саме із урахуванням зносу складників транспортного засобу, оскільки заміна таких складників зношеного транспортного засобу на нові буде не поновленням стану до того, який існував до порушення прав власника транспортного засобу, а поліпшення у порівнянні зі станом до, у даному випадку, ДТП. Тому відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача будь-яких сум, поза межами визначеної вартості матеріального збитку.
Таким чином, ураховуючи виплачену страховиком потерпілому суму страхового відшкодування (з урахуванням франшизи та коефіцієнту фізичного зносу), з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (матеріальним збитком) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.
Разом з тим, власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 331/6395/18, від 19 липня 2021 року у справі №206/3219/15-ц, від 24 червня 2019 року у справі №562/2018/16-ц, від 17 жовтня 2019 року №439/1356/16-ц, від 19 липня 2021 року у справі №206/3219/15-ц, від 21 жовтня 2019 року у справі №331/2414/16-ц, від 24 жовтня 2019 року у справі №758/2874/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №212/2534/16-ц.
02 квітня 2025 року Верховний Суд в рамках справи № 369/15321/20 також досліджував питання визначення вартості матеріального збитку транспортного засобу при ДТП.
Відтак, якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Таким чином, різницю між фактичною вартістю необхідного ремонту з урахуванням заміни деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, повинна сплачувати особа, з вини якої настав страховий випадок.
Отож, загальний розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який не охоплений відповідальністю страховика, та підлягає до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 складає суму 294 017,12 грн (416 289,69 грн – 122 272,57 грн).
Також підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 шляхом стягнення із відповідача в користь позивача 7 700,00 грн витрат на проведення транспортно-товарознавчої експертизи, які були непередбачуваними, але необхідними у виниклому спорі задля визначення завданого матеріального збитку.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.
Так, за змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Встановлено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 статті 30 Закону, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Положеннями 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.
Договором про надання правничої допомоги, який укладений 25 серпня 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Вародою П. Б., встановлена вартість правничої допомоги є наступною: клієнт оплачує адвокату гонорар у розмірі 15 000,00 грн в день підписання цього договору, а також клієнт додатково оплачує Адвокату гонорар у розмірі 10 % від суми фактичного отримання клієнтом відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, яка сталася 04 липня 2024 року о 07:00 год. на автомобільній дорозі М-19 за участю Клієнта (пункти 3.1, 3.2. Договору).
Адвокатом Вародою П. Б. надавалася правнича допомога ОСОБА_1 на підставі ордера серії ВО №1115898, виданого 03 вересня 2025 року на підставі договору про надання правничої допомоги № б/н від 25 серпня 2025 року.
Згідно платіжної інструкції №1.278256761.1 від 25 серпня 2025 року Гачок С. В. здійснив оплату ОСОБА_4 за професійну правничу допомогу, згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 25 серпня 2025 року у сумі 15 000,00 грн.
При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (п. 268).
Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15–ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 від 01 червня 2021 року, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Відтак, врахувавши відсутність клопотання ОСОБА_2 про зменшення розміру правничої допомоги, з відповідача в користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 15 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Крім того, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2 352,14 грн судового збору.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76–78, 83, 206, 258–268, 273, 352–355 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 294 017 (двісті дев`яносто чотири тисячі сімнадцять),12 грн грошового відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
2 352 (дві тисячі триста п`ятдесят дві),14 грн судового збору, 7 700 (сім тисяч сімсот),00 грн витрат на проведення транспортно-товарознавчої експертизи, 15 000 (п`ятнадцять тисяч),00 грн – на професійну правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .
Суддя Тернопільського міськрайонного суду 
Тернопільської області       О. Герчаківська