ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.06.2026 Справа № 914/869/26 
місто Львів 
Господарський суд Львівської області у складі судді ЮЛІЇ СУХОВИЧ розглянув матеріали справи 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна Гільдія Львів”, село Рясне-Руське, Львівський район, Львівська область
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Євро місто”, місто Львів
про стягнення 94 627,66 грн. 

Без виклику сторін. 
ВСТАНОВИВ 

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна Гільдія Львів” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Євро місто” про стягнення 94 627,66 грн заборгованості, з яких 78 101,74 грн основний борг, 6 268,20 грн 25 % річних, 1 697,66 інфляційні нарахування, 8 560,06 грн пеня. 
Крім того, позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500 грн. 
Ухвалою від 30.03.2026 суд залишив без руху позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна Гільдія Львів”, та надав позивачу строк для усунення недоліків. У зв`язку із усуненням 31.03.2026 позивачем недоліків позовної заяви суд ухвалою від 06.04.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
Копія ухвали Господарського суду Львівської області від 06.04.2026 про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи, була доставлена представнику позивача, позивачу та відповідачу до їхніх електронних кабінетів в підсистемі «Електронний суд», що підтверджується довідками про доставку електронних листів від 07.04.2026. 
Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження чи клопотання про її розгляд у судовому засіданні з повідомленням сторін від відповідача не надходили.
10.04.2026 через систему “Електронний суд” від представника позивача надійшла заява (вх.№1654/26) про зменшення позовних вимог. У вказаній заяві представник позивача просить суд прийняти заяву про зменшення позовних вимог у зв`язку з тим, що відповідач 24.03.2026 сплатив позивачу суму основної заборгованості у розмірі 78 101, 74 грн. Відтак, представник позивача просить відповідно до заяви про зменшення позовних вимог стягнути з відповідача на користь позивача 16 525, 92 грн з яких: 6 268,20 грн 25 % річних, 1 697,66 інфляційні нарахування, 8 560,06 грн пені та 12 500,00 грн витрат на правничу допомогу. До поданої заяви долучено платіжну інструкцію №563 від 24.03.2026 про сплату основної заборгованості на суму 78 101, 74 грн.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Судом прийнято дану заяву до розгляду та розгляд справи відбувається з врахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог від 10.04.2026 (вх.№ 1654/26).
23.04.2026 через систему “Електронний суд” від представника відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді та надання доступу представнику відповідача до електронної справи. 
07.05.2026 через систему “Електронний суд” від представника відповідача відзив на позовну заяву (вх№13093/26) в якому просить суд продовжити строк на подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 12.05.2026 суд поновив відповідачу процесуальний строк на подання відзиву. Відзив на позовну заяву суд долучив до матеріалів справи. 
За таких обставин, справа може бути розглянута за наявними у ній документами з урахуванням поданих процесуальних документів, як позивачем так відповідачем.
Згідно зі статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У зв`язку із закінченням строку наданого для вирішення спору, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення у справі.
Суть спору та правова позиція учасників справи. 
Позиція позивача. 
В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що між Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельна Гільдія Львів” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Євро місто” було укладено договір поставки №17 від 01.05.2025, відповідно до якого, предметом договору є постачання будівельних матеріалів окремими партіями. 
Позивач стверджує, що у період з 01.05.2025 та станом на день звернення з позовом до суду постачальник поставив товар на загальну суму 1 090 724,99 грн. Покупець оплатив за товар частково на загальну суму 1 012623,25 грн. Неоплаченою залишилась сума основного боргу у розмірі 78 101,74 грн.
З урахуванням простроченням виконання грошового зобов”язання відповідачем, позивач нарахував відповідачу 6 268,20 грн 25% річних, 1 697,66 інфляційні нарахування, 8 560,06 грн пені, які просить стягнути з відповідача.
Таким чином, позивач з врахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом, просить стягнути з відповідача 6 268,20 грн 25 % річних, 1 697,66 інфляційні нарахування, 8 560,06 грн пені.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 2662,40 грн та 12 500,00грн витрат на професійну правничу допомогу.
Позиція відповідача.
Відповідач подав через підсистему «Електронний суд» відзив на позовну заяву (вх.№13093/26 від 07.05.2026) у якому просив суд просив суд закрити провадження у справі в частині стягнення 78 101,74 грн основного боргу заборгованості у зв`язку з оплатою, зменшити розмір пені, інфляційних втрат та 25 % річних та зменшити суму витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, відповідачем до відзиву долучено платіжні інструкції.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне. 
01.05.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельна Гільдія Львів” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Євро місто”було укладено договір поставки №17, відповідно до умов якого, предметом даного договору є постачання будівельних матеріалів окремими партіями за цінами, в асортименті (номенклатурі) та кількості, які погоджуються сторонами в накладних (товар), а покупець зобов`язується приймати товар та оплачувати його на умовах, встановлених у договорі (пункт 1.1. договору).
У договорі сторони узгодили, що місце поставки – адреса складу постачальника (адреса складу постачальника (Львівська область, Львівський район, село Рясне Руське, вулиця Свободи, будинок, 1 та/або місто Києві, по вулиці Саперно-Слобідська,57 та/або місто Вишневе по вулиці Чорновола, 48).
Відповідно до пункту 1.2 договору загальний об`єм товару, який продається за даним договором, визначається протягом строку дії договору зурахуванням кількості та асортименту (номенклатури) товару за всіма переданими на умовах даного договоруокремими партіями товару.
Відповідно до пункту 2.1 договору ціни на товар визначаються сторонами в гривні та зазначаються урозрахункових та товарно-супровіднихдокументах (товарна видаткова накладна), що надаються постачальником в момент передачі партії товару.
Згідно пункту 2.4. договору, покупець зобов`язаний оплачувати товар у строк, що не перевищує 21 календарних днів з моменту поставки.
Покупець при оплаті товару в платіжному документі (платіжному дорученні) повинен чітко вказувати призначення платежу, а саме: номер та дату рахунку-фактури або номер і дату видаткової накладної або номер і дату договору поставки (п. 2.6. Договору).
Пунктом 2.7. договору, сторони домовились, що при наявності у Покупця заборгованості за поставлений товар, всі оплати, які здійснюються Покупцем, зараховуються Постачальником в рахунок погашення заборгованості з урахуванням черговості її виникнення, навіть якщо договір за яким існує заборгованість є відмінним від договору за яким здійснено платіж.
Відповідно до пункту 3.1. договору поставка товару здійснюється за попередньою письмовою заявкою покупця.
Відповідно до заявки, постачальником оформляється та направляється на адресу (або електронну адресу) покупця рахунок-фактура, який є підтвердженням прийняття заявки до виконання.
Пунктом 3.2. договору сторони узгодили, що постачальник зобов`язанийпередати покупцю товар окремими партіями в кількості та асортименті(номенклатурі), погодженими сторонами в накладних. Доставка товару проводиться згідно Міжнародних правил Інкотермс у редакції 2000 року на умовах ЕХ\\ із завантаженням на транспортний засіб Покупця зіскладів Постачальника в Львівська обл., Львівський р-н, село Рясне-Руське, вул.Свободи, будинок Іта/або м.Києві по вул. Саперно-Слобідській 57 та/або м. Вишневе вул. Чорновола, 48, а за додатковою домовленістю сторін - на інших умовах згідно Міжнародних правил “Інкотермс” у редакції 2000 року.
Згідно з пунктом 3.3. договору приймання товару здійснюється покупцем згідно Інструкції П-6, затвердженої постановою Держарбітражу приРаді Міністрів СРСР від 15.07.1965 р., та Інструкції П-7, затвердженої постановою Держарбітражу при РадіМіністрів СРСР від 25.04.1966 р. При виявленні невідповідності товару по кількості або якості умовам договору покупець зобов`язаний призупинити приймання товару. Подальше приймання та складання актівздійснюється за участю представника постачальника, якщо постачальник не надасть письмового дозволу насамостійне продовження приймання товару покупцем.
Пунктом 3.4.договру сторони узгодили, що поставка товару може здійснюватися за адресами покупця лише при зазначенні цієї адреси в замовленні покупця, та за умови попереднього узгодження такої поставки з постачальником.
Згідно з пунктом 3.5.договору постачальник зобов`язаний передати покупцю партію товару протягом 5 робочих днів після підтвердження взяття заявки покупця до виконання та за умови наявності товару на складі постачальника. При відсутності товару на складі постачальника дата поставки визначається додатково за попереднім погодженням з покупцем.
Сторонами узгоджено, що плата за доставку товару нараховується постачальником окремо або за рішенням постачальника може бути включена до вартості товару (пункт 3.6.).
Відповідно до пункту 3.7.договору датою поставки товару вважається дата зазначена в видатковій (товарно-транспортній) накладній.
Згідно з пунктом 5.3. договору, у випадку затримки оплати товару покупець на вимогу постачальника сплачує йому суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню, яка нараховується на несплачену суму за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення.
Пунктом 5.4. сторони передбачили, що за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів,на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України, покупець сплачує на користь постачальника 25% річних від суми боргу.
Пунктом 5.5. договору сторони домовились, що позовна давність по стягненню штрафних санкцій та наслідків порушення зобов`язань передбачених цим договором, становить три роки.
З метою оптимізації документообігу між сторонами, підвищення рівня збереження та захисту переданих документів та інформації, що міститься в них, а також заміни паперових юридично значущих первинних документів, що містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення на електроннідокументи (далі - ЕД), сторони домовились здійснювати документообіг в електронному вигляді та обмін первинними документами (рахунки, видаткові накладні, акти прийому-передачі наданих послуг, акти звірки взаємних розрахунків, заявки, специфікації тощо) у вигляді електронних документів із застосуванням до них електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП) засобами телекомунікаційного зв`язку за допомогою відповідних систем електронного документообігу; у разі використання сторонами різних систем електронного документообігу або ЕЦП різних Центрів сертифікації ключів - зазначені системи або ЕЦП повинні мати можливість взаємної роботи та верифікації ключів один з одним (пункт 9.1. договору).
Згідно з пунктом 9.2.договору формування документів здійснюється з застосуванням положень чинного законодавства про електронні документи та електронний документообіг та законодавства у сфері кваліфікованого електронного підпису (далі-КЕП)
Відповідно до пункту 10.1. договору накладні, за якими передається товар відповідно до даного договору, а також додаткові угоди та інші двохсторонні документи до договору, підписані уповноваженими представниками сторін, є невід`ємною частиною даного договору.
У період з 01.05.2025 по 10.12.2025 включно Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна Гільдія Львів» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія Євро місто» згідно договору поставки №17від 01.05.2025, товар на загальну суму 1 090 724,09 грн відповідно до видаткових накладних, а саме:
-№53001 від 08.05.2025 на суму 24 437,16 грн; 
- №59501 від 16.05.2025 на суму 57 313,44 грн; 
- №66001 від 27.05.2025 на суму 26 896,20 грн; 
- №73301 від 12.06.2025 на суму 36 677,94 грн; 
- №99501 від 10.07.2025 на суму 20 692,92 грн; 
- №103101 від 14.07.2025 на суму 19 177,92 грн.
-№104001 від 25.07.2025 на суму 306 603,55 грн.
- №103801 від 29.07.2025 на суму 176 489,28 грн.
- №105101 від 30.07.2025 на суму 154371,76 грн.
- №118801 від 30.07.2025 на суму 33 635,70 грн.
- №189901 від 07.10.2025 на суму 223 811,52 грн.
- №263001 від 10.12.2025 на суму 10 671,60 грн.
Товар прийнято без жодних зауважень щодо кількості та якості. 
Відповідачем здійснено оплату за поставлений товар на загальну суму 1 012 623,25 грн.
Відповідач порушив свої зобов`язання, оплату за поставлений товар по договору поставки №17 від 01.05.2025, згідно долучених до матеріалів справи видаткових накладних та рахунків на оплату по замовленнях за період з 01.05.2025 по 10.12.2025 включно, повністю не провів, внаслідок чого, утворилась заборгованість зі сплати основного боргу на загальну суму 78 101,74 грн, яку позивач просив стягнути при подання позову. 
Після звернення позивача із позовом до суду, відповідач оплатив суму основного боргу, таким чином, позивач згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути з відповідача 6 268,20 грн 25 % річних, 1 697,66 інфляційних нарахуваннь, 8 560,06 грн пені та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500 грн. 
Висновки суду.
Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір поставки №17 від 01.05.2025. 
До спірних правовідносин застосовуються положення чинного законодавства про поставку та купівлю-продаж.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна Гільдія Львів» свої зобов`язання по договору поставки№17 від 01.05.2025 виконало повністю. Факт поставки Товариству з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Євро місто», товару на загальну суму 1 090 724,09 грн, підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними за період з 01.05.2025 по 10.12.2025 включно. 
Товар прийнято без жодних зауважень щодо кількості та якості. 
Відповідачем здійснено часткову оплату за поставлений товар на загальну суму 1 012 623,25 грн. Неоплаченою залишилася заборгованість на загальну суму 78 101,74 грн. 
Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Відповідач взятих на себе зобов`язань з оплати товару в повному обсязі у встановлений строк не виконав, внаслідок чого станом на 23.03.2026 (дата подання позовної заяви) у відповідача існувала заборгованість на загальну суму 78 101,74 грн. 
Після звернення позивача до суду із позовом, відповідач сплатив 78 101,74грн основного боргу, що підтверджується платіжною інструкцією №563 від 24.03.2026.
Отже, сума основної заборгованості у розмірі 78 101,74 грн є повністю оплачена відповідачем, що відображено позивачем у заяві про зменшення позовних вимог (від 10.04.2026 за вх.№1654/26).
Щодо нарахованих позивачем 25 % річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Пунктом 5.4. сторони передбачили, що за порушення грошових зобов`язань по оплаті ціни (вартості) товару понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів,на підставі статті 625 Цивільного Кодексу України, покупець сплачує на користь постачальника 25% річних від суми боргу.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач у позовній заяві просить стягнути 25 % річних за період з 13.11.2025 по 16.03.2026 в сумі 6 268,20 грн. 
Відповідно до проведеного судом розрахунку 25 % річних, з врахуванням вищевказаного періоду до стягнення з відповідача підлягає 6 268,20 грн 25% річних, як було заявлено позивачем у позовній заяві, оскільки за розрахунками суду сума 25% є більшою та становить 6268,88 грн, водночас суд не має права вийти за межі позовних вимог.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач у позовній заяві просить стягнути інфляційні втрати за період з листопада 2025 по лютий 2026 в сумі 1697,66 грн.
Відповідно до проведеного судом розрахунку інфляційних втрат, з врахуванням вищевказаного періоду до стягнення з відповідача підлягає 1697,66 грн інфляційних втрат, як було заявлено позивачем у позовній заяві, оскільки за розрахунками суду сума інфляційних втрат є більшою та становить 1710,99 грн, водночас суд не має права вийти за межі позовних вимог.
Щодо нарахування позивачем пені суд зазначає наступне. 
Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 
1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 
2) зміна умов зобов`язання; 
3) сплата неустойки; 
4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 8 560,06 грн пені нарахування якої передбачено пунктом 5.3. договору поставки.
Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Умовами пункту 5.3. договору сторони погодили, що у випадку затримки оплати товару покупець на вимогу постачальника сплачує йому суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення платежу, а також пеню, яка нараховується на несплачену суму за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період прострочення.
Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач у позовній заяві просить стягнути пеню за період з 29.10.2025 по 16.03.2026 в сумі 8 560,06грн. 
Відповідно до проведеного судом розрахунку пені, з врахуванням вищевказаного періоду до стягнення з відповідача підлягає 8 560,06 грн пені, як було заявлено позивачем у позовній заяві, оскільки за розрахунками суду сума пені і є більшою та становить 8 620,78 грн, водночас суд не має права вийти за межі позовних вимог.
Відповідно до статті 237 Господарського процесуального кодексу України, суд при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, задовольняє зазначену вимогу у заявленому позивачем розмірі.
Щодо клопотання відповідача викладеного у відзиві про зменшення пені, 25% річних та інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.
Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивввільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. 
Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Отже, в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.05.2026 у справі №922/3826/24.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки (пені) є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України) суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20). 
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суд, зокрема, бере до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18). При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19).
У даній справі судом не встановлено порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення пені. Враховуючи, що борг сплачено відповідачем після звернення позивача із позовом до суду, нарахована позивачем пеня не є неспіврозмірною порівняно із сумою основного боргу, суд не вбачає підстав для зменшення пені.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, що є способом захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, визначене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є гарантіями, які надають кредитору можливість захистити власні інтереси. Позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, що через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).
У справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду сформувала загальний висновок про можливість суду зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави й обставини для такого зменшення суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №904/3177/20, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.05.2024 у справі №910/2440/23, Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2024 у справі №915/534/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 також вказано, що зменшення судом заявлених до стягнення відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду, і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. У питаннях підстав для зменшення розміру відсотків не може бути подібних правовідносин, оскільки щоразу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
Сума нарахованих позивачем 25% річних, що за розрахунками позивача становлять 6 268,20 грн, не є надмірною чи неспівмірною у порівнянні із сумою основного боргу, відтак зменшенню не підлягає. 
Щодо зменшення розміру інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
За змістом положень статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №№ 703/2718/16-ц, 646/14523/15-ц).
Втрата вартості коштів від інфляційних процесів захищена можливістю стягнення індексу інфляції. Отже інфляційні нарахування не підлягають зменшенню.
З урахуванням вказаного, клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних нарахувань задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. 
У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 2662,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1930 від 19.03.2026. 
Оскільки спір виник з вини відповідача, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 662,40 грн відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України необхідно покласти на відповідача. 
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Судовими витратами є оплата послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у статтях 4, 13, 14, 15 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Згідно зі статтею 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. 
Згідно пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. 
Відповідно до частини 1, частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За приписами частин 4, 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача; розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представник позивача у позовній заяві просив стягнути 12500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Як встановлено з матеріалів справи, 17.03.2026 між Фізичною особою підприємцем Кушніром Романом Юхимовичем (надалі – виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна Гільдія Львів»,(надалі - замовник) укладено договір №1703-1/26 про надання правової допомоги (надалі – договір). 
Згідно з пунктом 1.1.договору замовник доручає виконавцю, а виконавець бере на себе зобов`язання пронадання замовнику за плату юридичних послуг (далі — «послуги»), в порядку, обсязі та на умовах,визначених договором.
Відповідно до пункту 1.2.договору виконавець приймає на себе зобов`язання щодо надання замовникові наступних послуг – правовоїдопомоги у формах: консультацій, нормативно-правого обґрунтування позиції замовника, підготовкапозовної заяви, інших процесуальних документів, представництво інтересів в судах України на підставізамовлення визначеного додатковою угодою.
Пунктом 1.3. договору передбачено, що права, якими виконавець наділяється для представництва замовника у суді, визначаютьсяокремою довіреністю, яка видається замовником.
Відповідно до пункту 1.4.договору послуги виконавцем надаються замовнику з моменту підписання даного договору.
Повноваження адвоката визначені у пункті 2.1. договору.
Згідно з пунктом 4.1.договру вартість надаваних послуг за договором становить вартість визначену додатками до договору таактами виконаних робіт.
Сторони пунктом 4.2.договору узгодили, що замовник, після підписання договору може сплатити виконавцеві, вказану в пункті 4.1. суму чичастину вказаної суми наперед, згідно виставленого виконавцем рахунку.
Відповідно до пункту 4.3. договору остаточна оплата здійснюється не пізніше 5 днів з моменту підписання акту прийому-передачівиконаних робіт (наданих послуг), шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок виконавця.
Відповідно до пункту 7.1. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами тайого скріплення печатками сторін і діє до «31» грудня 2026 року.
17.03.2026року між Фізичною особою підприємцем Кушнір Романом Юхимовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна Гільдія Львів» укладено додаток № 1 до договору №1703-1/26 від 17.03.2026 про надання правової допомоги . 
Пунктом 1додатку №1 до договору №1703-1/26 від 17.03.2026 про надання правової допомоги сторони узгодили, обсяг робіт:
1.1.Ознайомлення з документами, вивчення матеріалів справи та за необхідності діючого законодавства, судової практики з аналогічних спорів та аналіз справи на предмет визначення її судової перспективи.
Надання консультацій та роз`яснень клієнту щодо шляхів вирішення питання.
Визначення орієнтованої вартості послуг та підготовка договору про надання правничої (правової) допомоги.
Підготовка позовної заяви та інших процесуальних документів в процесі розгляду справи.
Орієнтовні витрати часу 5 год, вартість 12500,00 грн.
18.03.2026 між Фізичною особою підприємцем Кушнір Романом Юхимовичем (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна Гільдія Львів», (замовник) підписано та скріплено печаткою Товаристваз обмеженою відповідальністю «Будівельна Гільдія Львів`акт прийому –передачі виконаних робіт (наданих послуг)до договору № №1703-1/26 про надання правової допомоги від 17.03.2026.
У даному акті зазначено, що за надання замовникові наступних робіт (послуг) –зазначених в акті за неналежне виконання договору поставки №17 від 01.05.2026 на суму 12500,00 грн.
Крім того, до матеріалів справи позивачем долучено рахунок –фактуру №2-1803-26 від 18.03.2026 року на суму 12500,00 грн. та платіжну інструкцію № 1931 від 19.03.2026 на суму 12 500,00 грн.
Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката надано: договір №1703-1/26про надання правничої допомоги від 17.03.2026; додаток №1 від 17.03.2026 до договору №1703-1/26 про надання правничої допомоги від 17.03.2026, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 18.03.2026 , рахунок-фактура №2-1803-26 від 18.03.2026 та платіжну інструкцію №1931 від 19.03.2026 про оплату коштів в сумі 12500,00 грн на рахунок адвоката.
Повноваження адвоката Кушніра Романа Юхимовича підтверджуються договором №1703-1/26 від 17.03.2026 на надання правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Будівельна Гільдія Львів"; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЗР №21/1349 від 15.02.2018, виданим Радою адвокатів Закарпатської області, відповідно до рішення Ради адвокатів Закарпатської області від 13.02.2018 №500. 
За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія«Євро місто» (відповідачем) заявлено клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу.
Крім згаданого у статті 126 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності сторін, іншими основними засадами (принципами) господарського судочинства також є верховенство права та пропорційність. 
Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України – інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 5 – частиною 7, частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може відступити від вказаного загального правила та не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19. 
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. 
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Отже, з врахуванням вищенаведених норм, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права. 
Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі “Гімайдуліна і інших проти України” від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” від 30.03.2004, пункті 268 рішення у справі “East/WestAllianceLimited” проти України” від 02.06.2014, заява № 19336/04, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
На думку суду, надані представником позивача докази на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для їх відшкодування саме в сумі 12500,00 грн з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. 
Розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12500,00 грн зважаючи на положення статті 74 Господарського процесуального кодексу України не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. 
Ознайомившись із поданими позивачем документами, суд дійшов висновку, що з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія«Євро місто» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна Гільдія Львів” підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 250,00 грн. У задоволенні решти суми витрат слід відмовити. 
При визначенні суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру. 
Зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу суд не змінює їх суму та не втручається у правовідносини адвоката та його клієнта, а використовує право на зменшення розміру цих витрат, надане суду частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. 
Проте, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом з тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 30.01.2023 у справі № 910/7032/17. 
У додатковій постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №357/7395/20, зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесенні нею витрати на професійну правничу допомогу,якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить , що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом , є завищений щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Відповідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Частиною першою статті 244 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік випадків, коли суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення: 1) якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) якщо суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) якщо судом не вирішено питання про судові витрати. 
Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, керуючись критеріями розумності розміру адвокатських витрат, суд дійшов висновку, що достатньо обгрунтованою сумою витрат позивача на професійну правничу допомогу є 6 250,00 грн, враховуючи категорію та складність справи, обсяг наданих представником позивача послуг та виконаних робіт, а відтак заява підлягає задоволенню частково. Суд вважає, що саме такий розмір витрат на професійну правничу допомогу є достатньо обґрунтованим в даному випадку.У задоволенні решти витрат слід відмовити. 
Керуючись статтями 4, 12, 13, 46, 73, 74, 76-79, 86, 119,236-238, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ 
1. Позов, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна компанія “Євро місто”(79026, Львівська область, місто Львів, вулиця Стрийська, будинок 45а, ідентифікаційний код юридичної особи 42239353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Будівельна Гільдія Львів” (81085, Львівська область, Львівський район, село Рясне-Руське, вулиця Свободи, будинок1, офіс 1, ідентифікаційний код юридичної особи 45636043) 6 268,20 грн 25 % річних, 1 697,66 інфляційних нарахувань, 8 560,06 грн пені, 2662,40 грн судового збору та 6250,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
3. У задоволенні решти витрат на правничу професійну допомогу відмовити.
4. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України після набрання рішенням суду законної сили. 

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, встановленому статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.
Інформація щодо руху справи розміщена в мережі Інтернет на інформаційному сайті за посиланням http://www.reyestr.court.gov.ua та на офіційному веб-порталі судової влади України за посиланням: http://court.gov.ua. 

Суддя Сухович Ю.О.