справа № 752/16096/18
провадження №11-кп/991/45/26

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м.Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 , 
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , захисників обвинуваченої ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Вищого антикорупційного суду від 11 червня 2025 року у кримінальному провадженні №42018000000000687 від 26 березня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Володимир-Волинського Волинської області, громадянки України, проживає по АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком Вищого антикорупційного суду від 11 червня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 Кримінального Кодексу України (далі - КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади на строк 3 роки, з конфіскацією всього належного їй майна, вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.
За викладених у вироку обставин суд першої інстанції вважав доведеним таке формулювання обвинувачення.
ОСОБА_5 як службова особа, яка займає відповідальне становище, одержала неправомірну вигоду для себе за вчинення нею в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади. Тобто, вона вчинила злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК, за наступних обставин.
Указом Президента України від 13 травня 2009 року ОСОБА_5 призначено на посаду судді ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) строком на п`ять років. 05 червня 2009 року її зараховано до штату цього суду. 10 липня 2009 року вона склала присягу судді. Згодом, Указом Президента України від 28 вересня 2017 року її призначено безстроково на посаду судді цього ж суду.
ОСОБА_5 як суддя ОАСК, під час виконання службових обов`язків, постійно здійснює функції представника влади, у зв`язку з чим відповідно до п.2 примітки до ст.368 КК, є службовою особою, яка займає відповідальне становище.
У жовтні 2017 року в провадження судді ОСОБА_5 надійшла справа №826/16498/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (далі - ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ») до ІНФОРМАЦІЯ_6 про визнання протиправним та скасування наказу №362.
Директор ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ОСОБА_11 приділяв цій справі особливу увагу, адже від її розгляду залежала подальша господарська діяльність підприємства. ОСОБА_11 потрібна була альтернативна точка зору у цій справі та думка щодо дій юристів. А тому, в цій справі йому почав допомагати його знайомий ОСОБА_12 , який займався й іншими справами підприємства.
На початку весни 2018 року ОСОБА_11 попросив ОСОБА_12 дізнатися наступну дату судового засідання. У останнього був номер судді ОСОБА_5 , і він їй дзвонив декілька разів, але не додзвонився. Далі, він приїхав в суд, зайшов у двір і побачив там суддю. Вони обговорили питання щодо дат судових засідань.
У наступну їх зустріч, ОСОБА_5 висловила прохання надати їй гроші в загальному розмірі 10 000 доларів США. Передача грошей повинна була відбуватися етапами в залежності від вирішення конкретних питань і їх результатів та кінцевого рішення у справі.
Зрозумівши, що з нього вимагають неправомірну вигоду, 26 березня 2018 року ОСОБА_12 звернувся зі заявою про вчинення злочину.
Зранку 29 березня 2018 року ОСОБА_12 зателефонував до ОСОБА_5 та запитав чи є можливість зустрітися в цей день увечері. На це, ОСОБА_5 погодилася.
29 березня 2018 року, у період часу з 19:42 по 20:16 в ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_7 » відбулася зустріч між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 . Вони обговорили питання розгляду справи - строки розгляду, наступні дати судових засідань, можливість призначення експертизи та витребування ліцензійної справи за ініціативою суду, питання встановлення судового контролю та інші пов`язані питання. Зокрема, під час цієї зустрічі, у них відбулася розмова щодо призначення експертизи та витребування ліцензійної справи. Також, під час зустрічі, обговорювалося питання одержання грошових коштів. Вони погодили суму неправомірної вигоди за вирішення кожного питання. За витребування ліцензійної справи - 2 000 доларів США, за призначення експертизи - 3 000 доларів США.
03 квітня 2018 року о 14:59 ОСОБА_12 зателефонував до ОСОБА_5 та нагадав, що попередньо вони домовлялися про зустріч. Приблизно через годину вони по телефону домовилися про зустріч приблизно о 18:00 год. О 17:46 год по телефону вони домовилися зустрітися біля місця роботи судді, а приблизно через 25 хвилин ОСОБА_5 повідомила, що вже виходить до ОСОБА_12 .
Цього ж дня, у період часу з 18:15 по 18:34 на вулиці Великій Васильківській, відбулася зустріч між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 . Вони обговорили питання розгляду справи - наступні дати судових засідань, можливість закінчити підготовче судове засідання, питання витребування ліцензійної справи та інші питання пов`язані з розглядом цієї справи в суді. Також, обговорювалося питання одержання грошових коштів.
За результатами двох зустрічей, було вирішено спочатку витребувати ліцензійну справу у відповідача. За це було погоджено одержання суддею 2 000 доларів США. Вже після витребування ліцензійної справи, було погоджено вирішити питання з приводу призначення експертизи давності підписів. За це ними було погоджено одержання суддею 3 000 доларів США. Потім, ОСОБА_5 мала прийняти остаточне рішення на користь ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та одержати за це неправомірну вигоду у розмірі 5 000 доларів США. А всього за ці рішення - 10 000 доларів США.
10 травня 2018 року в судовому засіданні, суддею ОСОБА_5 постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про задоволення клопотання про витребування ліцензійної справи ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
10 травня 2018 року ОСОБА_12 у застосунку «Telegram» повідомив ОСОБА_5 , що планує випити кави, тим самим запропонував останній зустрітися, а далі, вказав, про зустріч у ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_8 », на що суддя погодилася.
10 травня 2018 року у період часу з 17:02 по 17:29 в закладі « ІНФОРМАЦІЯ_8 » відбулася зустріч між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 . Вони обговорили питання - щодо подальшого розгляду адміністративної справи, наступні дати судових засідань. Також, вона вказала про можливість розглянути справу по суті у липні. О 17:16 год ОСОБА_12 над столом передав в руки ОСОБА_5 кошти. Отож, ОСОБА_5 безпосередньо одержала від ОСОБА_12 для себе грошові кошти у сумі 2 000 доларів США.
Ці гроші вона одержала без законних на те підстав, тому вони є неправомірною вигодою.
ОСОБА_5 , будучи представником судової влади, використовуючи свої суддівські повноваження і можливості, розглядаючи згадану адміністративну справу та постановляючи ухвалу про витребування доказів у справі, використала надану їй владу.
Отримуючи неправомірну вигоду від ОСОБА_12 , ОСОБА_5 усвідомлювала суспільно небезпечний характер вчинюваних нею дій, передбачала їх протиправні наслідки, а також бажала їх настання, тобто вчинила злочин із прямим умислом.
Отже, ОСОБА_5 як службова особа, яка займає відповідальне становище, одержала неправомірну вигоду для себе за вчинення нею в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади. Тобто, вона вчинила злочин, передбачений ч.3 ст.368 КК.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість доводів сторони захисту стосовно порушення порядку вручення ОСОБА_5 повідомлення про підозру та недопустимості доказів, у тому числі не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження й доводи про вчинення провокації злочину співробітниками правоохоронних органів із залученням ОСОБА_12 . 

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, обвинувачена ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просила суд скасувати вирок Вищого антикорупційного суду від 11 червня 2025 року, кримінальне провадження №42018000000000687 від 26 березня 2018 року закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) за відсутності в її діянні складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування апеляційної скарги обвинувачена зазначила таке.
Судове рішення є незаконним, необґрунтованим і несправедливим у зв`язку з тим, що воно ухвалене за результатами неповного судового розгляду, значна частина висновків суду, викладених у ньому, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, також судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, полягають у такому.
Обвинувачена не заперечувала проти висновків суду першої інстанції, відповідно до яких:
- ОСОБА_5 є службовою особою, яка займає відповідальне становище, отже є суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК;
- 10 травня 2018 року о 17:16 ОСОБА_5 безпосередньо одержала від ОСОБА_12 для себе грошові кошти у сумі 2 000 доларів США;
- грошові кошти, які одержала ОСОБА_5 , є неправомірною вигодою;
- постановляючи ухвалу про витребування ліцензійної справи, діючи як суд, ОСОБА_5 використала надану їй владу.
Разом з цим, обвинувачена категорично не погоджувалася з висновком суду про те, що її не було спровоковано на отримання неправомірної вигоди. На спростування вказаного висновку зазначала, що: суд відхилив усі її показання щодо обставин першого спілкування з ОСОБА_12 , незважаючи на те, що вони є логічними та послідовними, і віддав перевагу непослідовним та суперечливим показанням ОСОБА_12 , не оцінив належним чином показання ОСОБА_12 щодо того, за чиєю ініціативою він приїхав до суду; не встановив, хто був ініціатором першого дзвінка, ініціатором першої зустрічі; не встановив, де ОСОБА_12 взяв її номер телефону, як він впізнав обвинувачену під час їх першої зустрічі; ухилився від встановлення усіх обставин спілкування обвинуваченої зі ОСОБА_13 як телефоном, так і під час зустрічі з ним в його службовому кабінеті, що мало місце 13 березня 2018 року, саме з його дзвінка 13 березня 2018 року до ОСОБА_5 розпочалася провокація правоохоронних органів щодо неї; суд не взяв до уваги показання та доводи про те, що ОСОБА_5 вимушено спілкувалася з ОСОБА_12 через те, що за нього просив ОСОБА_13 ; друга зустріч 21 березня 2018 року фіксувалася правоохоронцями неофіційно; суд не встановив, що ця друга зустріч, як і попередня, також була ініційована ОСОБА_12 , на завершенні якої саме він запропонував ОСОБА_5 неправомірну вигоду, при цьому вона навіть не зрозуміла за що конкретно, бо як було сказано: «5 в начале, 5 в конце», від якої вона категорично відмовилася; ОСОБА_12 є штатним агентом/викривачем-провокатором, на постійній основі співпрацював з правоохоронними органами, спеціалізуючись на розкритті корупційних злочинів; відсутність доказів реєстрації в ІНФОРМАЦІЯ_9 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_10 ) заяви ОСОБА_12 від 26 березня 2018 року у передбачений законом спосіб ставить під сумнів законність внесення прокурором САП відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за цією заявою і проведення у подальшому усіх процесуальних дій у кримінальному провадженні; суд повинен був надати оцінку діям прокурора щодо обґрунтованості внесення в ЄРДР відомостей про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення на підставі такої заяви ОСОБА_12 , яка не містила жодної конкретної інформації про вчинюваний нею злочин, крім її прізвища та посади.
Також, обвинувачена не погоджувалася з висновком суду про те, що вона мала вчинити дії в інтересах третьої особи, а саме в інтересах ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », яке було позивачем в адміністративній справі, що перебувала в її провадженні як судді, витребувати ліцензійну справу, призначити експертизу давності підписів та прийняти остаточне рішення про задоволення позову в адміністративній справі на користь та в інтересах ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Крім того, обвинувачена не погоджувалася з висновком суду про те, що її дії, що полягали в одержанні неправомірної вигоди, є винними.
На її думку, такі висновки суду є помилковими з огляду на вчинену правоохоронцями щодо неї провокацію злочину, що виключає вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК, свідчить про відсутність в її діянні складу кримінального правопорушення. Отже, суд необґрунтовано визнав її винуватою у вчиненні цього кримінального правопорушення, ухваливши оскаржуваний вирок.
Також, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченої ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив суд скасувати вирок Вищого антикорупційного суду від 11 червня 2025 року, кримінальне провадження №42018000000000687 від 26 березня 2018 року закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК за відсутності в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення.
На обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначив наступне.
Суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання захисту про тимчасовий доступ до документів ІНФОРМАЦІЯ_11 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_12 ) з відомостями про проведення оперативно-розшукових заходів до звернення заявника ОСОБА_12 до правоохоронних органів про вимагання ОСОБА_5 неправомірної вигоди, також безпідставно відхилив і не взяв до уваги докази, які істотно вплинули на його висновки.
Стороною захисту під час судового розгляду детально акцентувалася увага суду на обставини, які вказували на провокацію злочину правоохоронними органами через заявника у кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції із застосуванням тесту (п.68-73 вироку) на провокацію сформованого прецедентними висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), дійшов висновку про відсутність провокації в матеріальному аспекті, оскільки заявник ОСОБА_12 за власною ініціативою звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_10 після протиправної поведінки ОСОБА_5 з ініціативою до нього надати їй неправомірну вигоду.
На думку захисника, допущена судом неповнота судового розгляду обумовлює подальшу невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи щодо визначення моменту звернення та подальшої співпраці ОСОБА_12 з правоохоронцями, наявності даних про протиправну поведінку ОСОБА_5 на момент такого звернення та загалом пасивності правоохоронців при проведенні розслідування нібито протиправної поведінки обвинуваченої, а також отримання неправомірної вигоди ОСОБА_5 за відсутності впливу на неї з боку правоохоронців через свого агента ОСОБА_12 .
Узагальнюючи всі випадки звернень заявника до правоохоронних органів, захисник акцентував увагу на тому, що ОСОБА_12 представляючи різні суб`єкти господарювання, у різних регіонах України та за різним видом діяльності, протягом тривалого часу звертався виключно до одного конкретного підрозділу ІНФОРМАЦІЯ_12 , що, на думку захисника, свідчить про сталі зв`язки заявника із посадовими особами зазначеного органу. Часте перебування заявника поблизу будівель оперативного підрозділу, який здійснював оперативний супровід цього кримінального провадження, у поєднанні з встановленими фактами спілкування по телефону з посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_12 , явно свідчить про тісну співпрацю заявника з правоохоронними органами.
Стороною захисту встановлено та надано суду докази спілкування ОСОБА_5 та ОСОБА_13 , що також не було враховано судом в контексті вирішення питання про провокацію злочину.
ОСОБА_12 від початку спілкування з ОСОБА_5 діяв під контролем правоохоронних органів, немає жодних даних про протиправну діяльність ОСОБА_5 до спілкування з ним.
Операція з так званого «викриття протиправної діяльності» ОСОБА_5 проводилася у межах оперативно-розшукової діяльності, тобто правоохоронними органами із залученням агента-провокатора ОСОБА_12 . Ці обставини зафіксовані в листі ІНФОРМАЦІЯ_12 щодо виявлення злочину від 22 березня 2018 року №14/5/2-932 (п.2.21 та п.3.5.4). На адвокатські запити СБУ, не заперечуючи наявності з цього приводу оперативно-розшукової справи, відмовляла 01 лютого 2019 року за №14/П-50/14-285нт у наданні відомостей з посиланням на таємність та законодавчу заборону розголошувати такі відомості (т.3 а.с.69, 225). Аналогічні пояснення ІНФОРМАЦІЯ_12 надавала суду при розгляді клопотання захисту про надання доступу до таких відомостей (т.3 а.с.113 - 115, 226).
Суд двічі - 16 листопада 2020 року та 09 червня 2021 року - відмовив захисту у доступі до таких відомостей, посилаючись одного разу на державну таємницю, а іншого разу, коли захист надав дані про наявність доступу до державної таємниці, - на невичерпання процесуальних можливостей отримати таку інформацію іншим способом та встановити провокацію без доступу до державної таємниці (т.3 а.с.133-136, 236-242).
Таким чином, не перевіривши доводи захисту шляхом надання дозволу на доступ до відомостей щодо проведення оперативно-розшукової діяльності ІНФОРМАЦІЯ_12 стосовно обвинуваченої та, очевидно, за участі ОСОБА_12 , необхідних для підтвердження або спростування обставин щодо того, що операція правоохоронців з «викриття злочинної діяльності» ОСОБА_5 розпочалася не з моменту звернення ОСОБА_12 до САП, а значно раніше, за відсутності будь-яких даних про її «злочинну діяльність», суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду.
ОСОБА_12 ініціативно зустрівся та розпочав спілкування з обвинуваченою за рекомендацією Голови ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_13 , репутація та посадове становище якого, на думку сторони захисту, впливали на ОСОБА_5 та обумовлювали подальше спілкування з ОСОБА_12 .
З урахуванням встановлених обставин у справі та оцінки наявних доказів у їх взаємозв`язку захисник вважав, що перевірка критеріїв скарги про провокацію злочину відповідно до тесту ЄСПЛ, викладеного у справі «Чохонелідзе проти Грузії» (Tchokhonelidze v. Georgia), заява №31536/07, рішення від 28 червня 2018 року, §§44-46, як у матеріальному (змістовному), так і у процесуальному аспектах свідчить про активне, ініціативне спонукання обвинуваченої, у тому числі через впливову посадову особу, до отримання неправомірної вигоди, незважаючи на її заперечення, що, за твердженням захисту, і відбулося 10 травня 2018 року з порушенням процесуальних норм під час такого активного впливу на ОСОБА_5 .
Окремо захисник зазначав, що докази, отримані з наступного дня після внесення відомостей про кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_5 , тобто з 27 березня 2018 року до фактичної передачі коштів 23 травня 2018 року та початку досудового розслідування детективами ІНФОРМАЦІЯ_14 (далі - НАБУ), є недопустимими доказами, оскільки отримані з порушенням правил підслідності цього кримінального провадження.
З урахуванням того, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, не взято до уваги докази, надані стороною захисту на підтвердження провокації злочину щодо діяльності заявника під впливом посадових осіб правоохоронних органів, а також інші докази сторони захисту, які перебувають у нерозривному взаємозв`язку та у своїй сукупності, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, зокрема у зв`язку із провокацією злочину, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - закриттю.
Крім того, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченої ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, за вимогами якої просив суд скасувати вирок ІНФОРМАЦІЯ_15 від 11 червня 2025 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на наступні обставини.
Розгляд судової справи здійснювався незаконним складом суду, що істотно вплинуло у подальшому на весь судовий розгляд та ухвалення оскаржуваного вироку, що також суттєво порушило конституційні права і свободи засудженої.
Таке твердження захисника щодо незаконності складу суду, його упередженості та необ`єктивності, на його думку, обумовлене такими обставинами.
09 грудня 2019 року під час судового засідання суддею ОСОБА_14 заявлено самовідвід у справі. Після заслуховування думок інших учасників справи відносно самовідводу судді ОСОБА_14 судді не вийшли до нарадчої кімнати, а продовжили заслуховувати клопотання захисника обвинуваченої, адвоката ОСОБА_6 , про відвід судді ОСОБА_15 , яке підтримали усі сторони кримінального провадження, у тому числі прокурор.
Того ж дня 09 грудня 2019 року у підготовчому судовому засіданні у цій справі колегія Вищого антикорупційного суду у складі суддів ОСОБА_16 (головуючий), ОСОБА_15 , ОСОБА_14 постановила ухвалу, якою:
- задовольнила заяву про самовідвід судді ОСОБА_14 ;
- відмовила у задоволенні заяви захисника ОСОБА_6 про відвід судді ОСОБА_15 .
Таким чином, задовольнивши самовідвід судді ОСОБА_14 , вже перебуваючи не у повному складі колегії судді продовжували вирішувати інший відвід лише у складі двох суддів, тобто без третього судді, який має стаж на відповідній посаді не менше п`яти років, що прямо заборонено КПК, а відведений суддя ОСОБА_14 продовжував перебувати в нарадчій кімнаті.
Отже, на переконання захисника, судді ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , здійснюючи розгляд клопотання про відвід судді ОСОБА_15 удвох, за присутності іншої особи в нарадчій кімнаті, порушили не лише порядок розгляду клопотань, а й таємницю нарадчої кімнати.
Захисник звертав увагу суду, що ухвалення судового рішення у вигляді ухвали здійснюється на етапі перебування суду в нарадчій кімнаті, почергово за наслідками заслуховування позицій сторін та питань, що виникли під час підготовчого судового провадження і потребували винесення окремих судових рішень, а не однієї комплексної ухвали щодо результатів розгляду заяви про самовідвід судді та заяви про відвід іншого судді.
Відтак, суд був зобов`язаний після розгляду заяви про самовідвід судді ухвалити окреме судове рішення у вигляді ухвали щодо самовідводу судді (була задоволена), яка істотно впливала на законність складу суду і у подальшому потребувала направлення відповідного доручення для автоматизованого розподілу судової справи, для визначення належного судді для заміни вибулого судді, і тільки після цього новий склад суду мав би розглядати заяву про відвід іншого судді.
Також захисником порушено питання щодо відсутності на стадії досудового розслідування певних конкретних слідчих, які повинні були б здійснювати досудове розслідування, оскільки здійснення прокурором функцій слідчого та отримання ним відповідних доказів у цей період (з моменту внесення відомостей до ЄРДР до моменту передачі матеріалів справи до НАБУ минуло 2 місяці) є порушенням норм процесуального законодавства, що істотно вплинуло, в тому числі, на відповідні конституційні права та свободи засудженої особи, так як незаконне проведення досудового розслідування тривалий час прокурорами ставить під сумнів їх особисту неупередженість та об`єктивність.
Відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст.368 КК у цьому кримінальному провадженні внесено до ЄРДР 26 березня 2018 року.
Доручення про проведення досудового розслідування від 26 березня 2018 року направлено до НАБУ 17 травня 2018 року, а отримано 22 травня 2018 року.
Тобто, лише 23 травня 2018 року постановою заступника керівника Другого відділу детективів Першого підрозділу детективів Головного підрозділу детективів НАБУ про доручення проведення досудового розслідування слідчій групі та визначення старшого слідчої групи розпочалося досудове розслідування у цьому провадженні саме слідчими.
Таким чином у цьому кримінальному провадженні до 22 травня 2018 року не існувало слідчої групи та слідчих.
На переконання захисника це є свідченням процесуальної змови між прокурорами САП та працівниками СБУ, від яких діяв багаторічний агент-провокатор, з метою усунення відповідних слідчих-детективів НАБУ від ефективного здійснення досудового розслідування та створення відсутності законного контролю за діями залегендованої особи щодо відсутності ознак провокації.
Це також підтверджується відповідними обставинами, матеріалами, доказами та процесуальними рішеннями, прийнятими у період досудового розслідування. 
Всі процесуальні, слідчі (розшукові) дії та процесуальні рішення, включаючи всі докази, отримані в результаті проведення негласних слідчих розшукових дій (далі - НСРД), а також все, що проведено на викриття особи у цьому кримінальному провадженні було системно здійснено виключно прокурорами САП із залученням оперативних підрозділів та працівників ІНФОРМАЦІЯ_12 з метою фактичного недопущення та здійснення процесуальних перепон у діяльності належного органу досудового розслідування, а саме НАБУ та конкретних слідчих-детективів.
Усе це призвело до отримання відповідних доказів, які ІНФОРМАЦІЯ_16 покладені в основу обвинувачення з ознаками системного порушення порядку отримання таких доказів та незаконної легалізації діяльності агента-провокатора, на якого мали вплив оперативні працівники ІНФОРМАЦІЯ_12 , які спонукали його до активних провокативних дій та підбурювання особи до вчинення злочину.
Вищий антикорупційний суд у своєму вироку проігнорував такі обставини та послався на докази, які отримані прокурорами у незаконний спосіб здійснення досудового розслідування замість належного органу досудового розслідування, а не у результаті проведення прокурорами невідкладних або разових (конкретних) дій та рішень.
В обґрунтування зазначеного захисник посилався на рапорт оперуповноваженого СБУ капітана ОСОБА_17 від 23 березня 2018 року, відповідно до якого наявна оперативна інформація свідчить про те, що суддя ОСОБА_5 вимагає у невстановленого представника ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » неправомірну вигоду за задоволення клопотань, поданих позивачем у даній справі, затягування розгляду цієї справи, яке, на її думку, є в інтересах позивача та винесення рішення в інтересах позивача. Натомість посилання на «невстановленого представника ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » є безпідставним, оскільки ОСОБА_12 вже не вперше співпрацював зі співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_12 .
При цьому, як вбачається із супровідного листа ІНФОРМАЦІЯ_12 , до якого додається вищезазначений рапорт, на ньому міститься розпис прокурора ОСОБА_8 від 26 березня 2018 року, а зареєстрований він у САП 27 березня 2018 року. Тобто вказаний рапорт отримала саме ОСОБА_8 безпосередньо на руки, без розподілення між іншими прокурорами, хоча лист у прокуратурі було зареєстровано наступного дня - 27 березня 2018 року.
На думку сторони захисту, фактично рапорт капітана ОСОБА_17 надійшов до прокуратури лише 27 березня 2018 року, однак прокурор ОСОБА_8 спеціально зазначила на ньому, що його було отримано 26 березня 2018 року з метою легалізації обумовленого заздалегідь допиту оперуповноваженого ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_18 , який відбувся 26 березня 2018 року, тобто в день подання ОСОБА_12 заяви до ІНФОРМАЦІЯ_10 . Вказане, на переконання захисника, свідчить про те, що ще до подання ОСОБА_12 заяви до прокуратури прокурор та співробітники ІНФОРМАЦІЯ_12 вже спілкувалися між собою з цього приводу та коригували свої дії з метою створення уявлення про незалежне досудове розслідування щодо ОСОБА_5 .
Захисник стверджував, що така системна робота прокурорів щодо збирання основних доказів винуватості засудженої з фактами навмисного усунення належного органу досудового розслідування є, по суті, упередженим ставленням та процесуальною змовою з оперативними працівниками ІНФОРМАЦІЯ_12 стосовно викриття засудженої у будь-який спосіб, включаючи застосування щодо неї активної провокації, оскільки попередньо, під час проведення оперативно-розшукових дій працівниками ІНФОРМАЦІЯ_12 , не було виявлено жодних ознак схильності засудженої до вчинення злочину або ознак підготовки до його вчинення.
Виходячи з викладеного, захисник вважав, що вся ця справа від самого початку і до викриття обвинуваченої, свідчить про те, що всі докази здобуті неналежним органом досудового розслідування з грубими порушеннями норм КПК, а тому не можуть бути використані судом на користь сторони обвинувачення, оскільки, по суті, є недопустимими доказами.
Захисник також зазначав у контексті системної роботи прокурорів з оперативними працівниками ІНФОРМАЦІЯ_12 про підбурювання засудженої до вчинення злочину, яке залишилося поза увагою ІНФОРМАЦІЯ_15 .
Так, ОСОБА_12 є заявником чи таємним агентом ще у ряді кримінальних справ, що суд у своєму рішенні не заперечує. Проте ані прокурор, ні суд не поставилися критично до відомостей щодо того, звідки в ОСОБА_12 з`явився номер телефону ОСОБА_5 та як саме розпочалася їх комунікація, оскільки наявними матеріалами кримінального провадження встановлено, що номерами мобільного телефону засудженої володіли оперативні працівники ІНФОРМАЦІЯ_12 та свідок ОСОБА_13 , які могли надати такі номери телефону ОСОБА_12 для початку спілкування з ОСОБА_5 .
Наслідком цієї провокативної ситуації, яка встановлена Вищим антикорупційним судом виключно з показань обвинуваченої ОСОБА_5 стало те, що суд визнав обставини, про які повідомляв свідок ОСОБА_12 , більш достовірними та надав їм перевагу над показами обвинуваченої, що, на думку захисника, істотно порушує принцип оцінки та допустимості доказів.
Це підтверджується тим, що покази ОСОБА_5 суд враховував як дійсні обставини до моменту внесення відомостей до ЄРДР, а інші її покази стосовно пропонування передачі їй неправомірної вигоди з боку ОСОБА_12 та її подальше спілкування з ним, судом віднесено до критичних та оцінено негативно.
Водночас заперечення з боку свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 щодо попередньо встановлених обставин судом взагалі критично не оцінювались, а покази ОСОБА_12 покладені в основу обвинувального вироку як дійсні та об`єктивні.
Захисник також наполягав на розгляді питання допустимості показів свідка ОСОБА_12 щодо відомих йому обставин, які ІНФОРМАЦІЯ_16 покладені в основу обвинувального вироку, оскільки всі інші свідки як зі сторони обвинувачення, так і сторони захисту жодним чином не підтвердили підготовку засудженої до вчинення злочину, наявність чи схильність засудженої до вчинення злочину, а також не підтвердили обставини вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Таким чином достовірність, об`єктивність і правдивість показів одного свідка на користь обвинувачення є, на думку захисника, наріжним каменем цього кримінального провадження, у зв`язку з чим захисник наголошував на недопустимості всіх показів свідка ОСОБА_12 та встановлених на їх підставі обставин.
Звертав увагу, що в матеріалах справи відсутня розписка свідка ОСОБА_12 про роз`яснення прав та обов`язків, а також відсутня письмова присяга такого свідка, хоча, до прикладу, при допиті свідка ОСОБА_19 такі вимоги були виконані.
Одночасно з цим захисник зауважував, що в судовому засіданні головуючий суддя зазначив, що ОСОБА_12 було надіслано у письмовому вигляді права та обов`язки свідка, а також присягу для підпису, проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_12 було приведено до присяги в порядку, передбаченому законом, що прямо суперечить процесуальним діям головуючого судді ОСОБА_16 під час попереднього судового засідання від 15 січня 2024 року, у якому за належною процедурою у режимі відеоконференції з іншого приміщення суду допитано іншого свідка - ОСОБА_19 , від якої в матеріалах судової справи наявні особисто підписані права та обов`язки свідка та присяга, що за аналогічних обставин відсутні у свідка ОСОБА_12 .
Таким чином, захисник стверджував, що головуючий суддя при проведенні судового розгляду навмисно порушив єдність процедур допиту свідків, застосувавши різний процесуальний порядок, унаслідок чого достовірність показів свідка ОСОБА_12 є сумнівною.
Відтак, захисник наполягав на тому, що вирок є незаконним і необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачена ОСОБА_5 та її захисники під час апеляційного розгляду подані ними апеляційні скарги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав, зазначених у цих скаргах. Додатково ОСОБА_5 подала до суду письмові доповнення до виступу в судових дебатах та частково виклала їх зміст під час виступу, в яких, зокрема, наполягала на наявності провокації з боку правоохоронних органів, посилаючись на її неодноразові відмови від отримання неправомірної вигоди та відсутність у неї наміру вчиняти кримінальне правопорушення, зазначала про відсутність корисливого мотиву як підстави для незастосування конфіскації майна, а також просила у разі визнання її винуватою врахувати її проходження військової служби та набуття статусу учасника бойових дій як обставини, що пом`якшують покарання, і зменшити його розмір, а також не застосовувати додаткове покарання у виді конфіскації майна та не брати її під варту відразу після проголошення судового рішення.
Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, вважала оскаржуване рішення законним та обґрунтованим і просила вирок суду залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Мотиви та висновки суду
Відповідно до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З огляду на це перевіряючи доводи апеляційних скарг колегія суддів виходить із положень ст.404 КПК, яка визначає межі перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції. Така перевірка здійснюється в межах доводів скарг з урахуванням матеріалів кримінального провадження та наведених сторонами аргументів.
Такий перегляд за своєю правовою природою не є повторним розглядом кримінального провадження за правилами суду першої інстанції та не передбачає підміни його процесуальних повноважень. Суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями самостійно встановлювати нові фактичні обставини кримінального провадження або здійснювати дослідження доказів поза межами доводів апеляційних скарг, а перевіряє правильність встановлення обставин справи та оцінки доказів судом першої інстанції крізь призму наведених у скаргах тверджень.
Втручання суду апеляційної інстанції у висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин та оцінки доказів можливе лише у випадках істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, очевидної нелогічності чи внутрішньої суперечливості мотивів рішення, а також тоді, коли висновки не ґрунтуються на досліджених доказах або перебувають у явній суперечності з ними. При цьому сама по собі незгода сторони захисту з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, не свідчить про незаконність чи необґрунтованість вироку та не може бути підставою для його скасування чи зміни.
Отже, межі апеляційного перегляду визначаються доводами скарг і полягають у перевірці того, чи дотримався суд першої інстанції вимог КПК, чи дослідив докази у їх сукупності, чи надав їм належну правову оцінку та чи навів у вироку мотиви відхилення доводів сторони захисту. Вирішальним є те, щоб висновки суду ґрунтувалися на належних і допустимих доказах, оцінених у сукупності, а мотиви вироку були логічними, послідовними та внутрішньо узгодженими.
У цьому контексті колегія суддів звертає увагу, що перевірка доводів апеляційних скарг щодо порушення вимог кримінального процесуального закону, у тому числі доводів про недопустимість доказів, провокацію злочину або неналежність результатів НСРД, здійснюється судом апеляційної інстанції з урахуванням установлених судом першої інстанції фактичних обставин та наведених у вироку мотивів їх оцінки.
Саме по собі посилання в апеляційних скаргах на порушення прав сторони захисту не зумовлює автоматичного висновку про незаконність вироку. Вирішальним є те, чи мають наведені аргументи істотний характер і чи реально впливають на правильність ухваленого рішення.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на вмотивоване рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Судові рішення мають містити достатні мотиви, на яких вони ґрунтуються, що дозволяє сторонам зрозуміти суть ухваленого рішення, а громадськості - переконатися у справедливості здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Бочан проти України» (Bochan v. Ukraine), заява №7577/02, рішення від 3 травня 2007 року, §61; рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine), заява №4909/04, рішення від 10 лютого 2010 року, §58).
Керуючись наведеними засадами, колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої та захисників, які підтримали апеляційні скарги, а також позицію прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, дійшла таких висновків.
В апеляційних скаргах сторона захисту висловлювала комплексні заперечення щодо законності та обґрунтованості вироку, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Визначаючи порядок перевірки доводів, колегія суддів виходить з того, що дотримання належної правової процедури є фундаментальною гарантією права на справедливий суд. Згідно з вимогами процесуального закону встановлення істотних порушень вимог КПК (зокрема тих, що стосуються законності складу суду) є безумовною підставою для скасування судового рішення та унеможливлює подальший аналіз питань винуватості і правової кваліфікації дій у межах цього кримінального провадження.
З огляду на це суд апеляційної інстанції вважає за необхідне розпочати перегляд оскаржуваного вироку з перевірки доводів апелянтів щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Серед комплексу заперечень процесуального характеру, наведених апелянтами, першочерговій оцінці підлягають доводи захисника ОСОБА_6 щодо розгляду кримінального провадження незаконним складом суду, оскільки ці обставини, у разі їх підтвердження, згідно з імперативними вимогами закону (п.2 ч.2 ст.412 КПК) унеможливлюють визнання судового рішення правосудним. Розгляд кримінального провадження незаконним складом суду є безумовною підставою для скасування судового рішення незалежно від доводів апеляційної скарги, що виключає можливість перевірки інших питань, пов`язаних із встановленням фактичних обставин кримінального провадження або правовою кваліфікацією інкримінованого діяння.
Обґрунтовуючи наявність такої підстави, захисник посилався на порушення процедури розгляду відводів та, як наслідок, на порушення порядку визначення колегії суддів для розгляду цієї справи.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів виходить з такого.
Як убачається з журналу судового засідання та технічного запису судового процесу, 09 грудня 2019 року колегія суддів видалилася до нарадчої кімнати для одночасного вирішення двох питань: заяви про самовідвід судді ОСОБА_14 та заяви сторони захисту про відвід судді ОСОБА_15 . За результатами наради постановлено одну ухвалу, якою самовідвід судді ОСОБА_14 задоволено, а у відводі судді ОСОБА_15 - відмовлено.
На переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції твердження захисника ОСОБА_6 про те, що суддя ОСОБА_14 втратив статус повноважного судді у справі безпосередньо в нарадчій кімнаті в момент погодження самовідводу, а тому не мав права брати участь у подальшому обговоренні питання щодо судді ОСОБА_15 та підписанні спільного рішення, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм КПК.
Колегія суддів звертає увагу, що такий процесуальний алгоритм (спільний розгляд зазначених питань) не лише не суперечить закону, а й був підтриманий та ініційований стороною захисту. Як убачається з журналу судового засідання від 09 грудня 2019 року (т.2 а.с.52) саме захисник ОСОБА_6 просив розглядати питання самовідводу судді ОСОБА_14 та відводу судді ОСОБА_15 об`єднано. За таких обставин посилання захисника в апеляційній скарзі на незаконність процедури, застосування якої він сам просив, свідчить про суперечливість позиції (venire contra factum proprium) та не може бути підставою для визнання дій суду незаконними.
Поряд із цим колегія суддів наголошує, що такий порядок розгляду є правомірним і з точки зору імперативних норм закону, незалежно від позиції учасників провадження. Системний аналіз положень ст.369, 376 КПК дає підстави для висновку, що рішення вважається прийнятим і набуває процесуальної форми лише з моменту його проголошення. Перебування суддів у нарадчій кімнаті є єдиним безперервним процесуальним дійством, під час якого таємниця нарадчої кімнати поширюється на всі обговорювані питання та охоплює весь комплекс питань, винесених на вирішення, незалежно від їх подальшої процесуальної долі.
До моменту публічного проголошення ухвали про задоволення самовідводу суддя ОСОБА_14 зберігав повний обсяг процесуальних повноважень члена колегії, що включає не лише право, а й обов`язок брати участь у вирішенні всіх питань, винесених на розгляд у нарадчій кімнаті, та підписувати ухвалене рішення. Об`єднання вирішення питань про відвід та самовідвід в один процесуальний документ не суперечить вимогам КПК і відповідає засадам розумності строків та процесуальної економії.
Крім того, відповідно до ст.35 КПК визначення судді (колегії суддів) для розгляду кримінального провадження здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних матеріалів.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, визначення складу суду для розгляду справи відбулося на підставі протоколу автоматизованого розподілу, оформленого відповідно до вимог закону, Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого Радою суддів України, та Засад використання автоматизованої системи документообігу Вищого антикорупційного суду, затверджених рішенням зборів суддів від 03 вересня 2019 року №4.
У цьому зв`язку слід зазначити, що порядок функціонування системи, коефіцієнти складності категорій справ та персональний склад постійних колегій були визначені та затверджені рішенням зборів суддів №4 ще до надходження цього кримінального провадження до суду, що виключає можливість формування складу суду під конкретну справу.
Стороною захисту не надано жодних об`єктивних даних (зокрема висновків службових перевірок, офіційних звітів ІНФОРМАЦІЯ_17 чи висновків комп`ютерно-технічних експертиз), які б підтверджували факт стороннього втручання в роботу системи автоматизованого розподілу або ручного коригування її результатів.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що безумовні підстави для скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з порушенням процедури розгляду відводів чи порядку формування складу суду відсутні, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 у цій частині є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про наявність об`єктивних сумнівів у неупередженості судді ОСОБА_15 колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає наступне.
В обґрунтування заяви про відвід сторона захисту посилалася на те, що адвокат ОСОБА_6 здійснював представництво інтересів ОСОБА_20 , якого на той час вважали співучасником у вчиненні злочину ОСОБА_21 , тоді як суддя ОСОБА_15 у той самий період (2017 рік, ще до призначення на посаду судді) нібито здійснював представництво інтересів останнього та брав участь у спільних нарадах із захисником. На переконання апелянта, зазначені обставини свідчать про наявність особливих професійних стосунків, які ставлять під сумнів об`єктивність судді під час розгляду справи щодо ОСОБА_5 .
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими та звертає увагу на висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 09 грудня 2019 року, якою правильно констатовано відсутність об`єктивних підстав для задоволення заяви про відвід. У цьому контексті слід враховувати положення п.2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, відповідно до яких суддя повинен бути відсторонений від участі у розгляді справи лише тоді, коли він раніше, під час розгляду цього самого предмета спору виступав як адвокат. Під час перевірки зазначених обставин встановлено, що суддя ОСОБА_15 ніколи не виступав захисником ОСОБА_21 у жодному кримінальному провадженні, а кримінальне провадження №42018000000000687, яке є предметом цього апеляційного розгляду, не має жодного відношення до подій чи осіб, згаданих захисником у заяві про відвід.
Аналізуючи характер попередньої взаємодії судді та адвоката, колегія суддів наголошує на необхідності чіткого розмежування професійної комунікації адвокатів і особистих чи дружніх стосунків. Юридична спільнота, особливо у вузькоспеціалізованих сферах права, є відносно обмеженою у колі активних практиків, що неминуче призводить до професійних перетинів колег у різних процесах, на спільних заходах чи нарадах. Професійна діяльність особи до її призначення на посаду судді, яка полягала у наданні правової допомоги іншим клієнтам у справах, що жодним чином не пов`язані з поточним провадженням, не може сама по собі бути підставою для сумнівів у неупередженості. Факт робочої комунікації з іншими адвокатами в минулому є формою реалізації професійних прав і не є тотожним наявності дружніх чи родинних зв`язків, які могли б поставити під сумнів об`єктивність судді.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне розмежувати обставини, що зумовили самовідвід судді ОСОБА_14 та заявлені у відводі судді ОСОБА_15 , оскільки сторона захисту помилково намагається ототожнити ці дві різні ситуації. Як убачається з ухвали від 09 грудня 2019 року, підставою для задоволення самовідводу судді ОСОБА_14 стала наявність фактів його періодичного спілкування у компанії спільних друзів із захисником ОСОБА_6 . Саме наявність ознак неформального, позаслужбового спілкування в особистому середовищі могла створити для стороннього спостерігача враження наявності дружніх стосунків, що є підставою для відводу з метою збереження довіри до правосуддя.
Натомість щодо судді ОСОБА_15 характер його зв`язку із захисником мав виключно епізодичний професійний характер у межах правничої діяльності за декілька років до його призначення на посаду судді. Одноразова участь у спільній професійній нараді з приводу іншої справи не свідчить про наявність особистої прихильності чи дружньої близькості. Суд першої інстанції обґрунтовано розмежував ці критерії: коли особисте спілкування може поставити під сумнів безсторонність, а професійний досвід залишається лише елементом біографії правника. Таким чином, задоволення самовідводу судді ОСОБА_14 за наявності особистих контактів жодним чином не зумовлювало необхідності задоволення відводу судді ОСОБА_15 за відсутності таких.
Зазначене узгоджується і з тим, що об`єктивний критерій безсторонності передбачає оцінку не самого факту знайомства юристів, а наявності конкретних обставин, які могли б свідчити про реальну залежність чи зацікавленість судді у результаті розгляду конкретної справи. Професійна дистанція судді щодо учасників процесу є базовою презумпцією, яка у цьому провадженні спростована не була. Суб`єктивні побоювання сторони захисту, якими б щирими вони не були, не можуть бути вирішальними для встановлення упередженості, якщо вони не підтверджені фактами, що витримують тест на об`єктивну виправданість.
Твердження апелянта про те, що підтримка відводу прокурором нібито спростовує вмотивованість відмови, є юридично неспроможним, оскільки процесуальна позиція учасників кримінального провадження щодо заяви про відвід відповідно до ст.81 КПК не є обов`язковою для суду. Суд самостійно оцінює наявність або відсутність підстав для відводу, виходячи з критеріїв законності та безсторонності, а не з огляду на суб`єктивну згоду сторін. Відтак факт підтримки заяви прокурором сам по собі не робить побоювання сторони захисту об`єктивно виправданими у розумінні ст.6 Конвенції.
Таким чином, суд першої інстанції в ухвалі від 09 грудня 2019 року дійшов обґрунтованого та належним чином вмотивованого висновку про те, що епізодичний професійний контакт дворічної давнини у справі, яка не стосується предмета цього кримінального провадження, жодним чином не впливає на безсторонність судді під час розгляду справи щодо ОСОБА_5 . Ознак упередженості чи порушення процедури формування законного складу суду колегія суддів апеляційної інстанції не встановила, а посилання сторони захисту на минулий професійний досвід судді як на підставу для відводу є необґрунтованим.
Відтак колегія суддів доходить висновку, що кримінальне провадження було розглянуто законним складом суду, а тому підстави для скасування вироку за п.2 ч.2 ст.412 КПК відсутні.
Щодо доводів апеляційних скарг про порушення порядку початку досудового розслідування та передачі матеріалів кримінального провадження колегія суддів зазначає таке.
На переконання захисника ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні прокурором допущено істотні порушення вимог КПК, які, на його думку, зумовлюють недопустимість доказів, отриманих на початковому етапі розслідування, через порушення процедури, передбаченої ч.7 ст.214 КПК.
Суть доводів полягає в тому, що після внесення відомостей до ЄРДР 26 березня 2018 року прокурор не виконав вимоги закону щодо невідкладної (не пізніше наступного дня) передачі матеріалів до органу досудового розслідування - НАБУ. Натомість, як зазначав захисник, у період з 27 березня по 23 травня 2018 року прокурор самостійно здійснював розслідування: звертався до ІНФОРМАЦІЯ_18 з клопотаннями про проведення НСРД, доручав їх виконання оперативним підрозділам ІНФОРМАЦІЯ_12 , виносив постанови про проведення контролю за вчиненням злочину, зокрема від 02 квітня 2018 року. На переконання сторони захисту, така бездіяльність щодо передачі матеріалів детективам та одночасна активність у проведенні слідчих дій створює так званий «дефект суб`єкта», що робить усі зібрані докази недопустимими.
Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень, колегія суддів виходить із загальних засад кримінального процесу та стандартів оцінки допустимості доказів. Відповідно до ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, а не будь-якого формального відступу від процесуальної процедури.
Концепція недопустимості доказів покликана унеможливити використання відомостей, здобутих шляхом порушення фундаментальних прав особи (права на захист, заборони катування, права на недоторканність житла тощо), а не забезпечити автоматичне виключення доказів через технічні помилки або процедурні неточності органів розслідування, які не вплинули на справедливість кримінального провадження та достовірність установлених обставин.
Саме крізь призму істотності порушення прав людини та доктрини «плодів отруєного дерева» суд оцінює доводи щодо процесуальних повноважень прокурора.
Проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає доводи захисника необґрунтованими, виходячи з наступних обставин.
Розглядаючи співвідношення обов`язку передати матеріали та права здійснювати слідчі (розшукові) дії, суд зазначає, що ч.7 ст.214 КПК дійсно покладає на прокурора обов`язок передати матеріали до органу досудового розслідування. Водночас порушення строків такої передачі саме по собі не позбавляє прокурора процесуальної дієздатності та не анулює його повноважень як процесуального керівника.
Системний аналіз ст.36 КПК свідчить, що прокурор наділений владними процесуальними повноваженнями. Відповідно до п.4 ч.2 ст.36 КПК прокурор має право особисто проводити слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії. Закон не пов`язує реалізацію цього права з моментом передачі матеріалів до органу досудового розслідування чи з формуванням слідчої групи.
Колегія суддів також зазначає, що чинний КПК не вимагає від прокурора винесення окремої постанови про прийняття кримінального провадження чи про початок здійснення слідчих дій особисто, якщо він визначений процесуальним керівником у цьому провадженні.
Оцінюючи істотність наведених порушень, колегія суддів керується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 серпня 2022 року у справі №756/10060/17.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що в основі правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої у центрі уваги суду повинні перебувати права людини та виправданість втручання держави у ці права незалежно від того, яка саме посадова особа здійснювала відповідні процесуальні дії.
Велика ІНФОРМАЦІЯ_19 також наголосила, що безумовною підставою для визнання доказів недопустимими є порушення конвенційних і конституційних прав та свобод людини, зокрема: заборони катування та нелюдського поводження (ст.3 Конвенції), права на захист і правничу допомогу (ст.59 Конституції, ст.6 Конвенції), права на перехресний допит свідків, права на повагу до приватного життя та недоторканність житла (ст.8 Конвенції), якщо відповідне втручання не було санкціоноване судом, а також права не свідчити проти себе (ст.63 Конституції).
Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, процедурне порушення, яке не призвело до обмеження або звуження фундаментальних прав людини, не може бути підставою для автоматичного визнання доказів недопустимими.
Застосовуючи зазначений підхід до обставин цього кримінального провадження, колегія суддів встановила, що жодного з наведених порушень не допущено. Сторона захисту не стверджувала і під час апеляційного розгляду не довела, що внаслідок затримки передачі матеріалів детективам НАБУ обвинувачена ОСОБА_5 була піддана незаконному впливу, позбавлена права на захист або що НСРД проводилися без дозволу суду.
За відсутності негативного впливу на фундаментальні права обвинуваченої недотримання строку передачі матеріалів слід розцінювати як процедурний недолік, що не досягає рівня істотного порушення у розумінні ст.87 та ст.412 КПК. Відповідно таке порушення не тягне наслідків у вигляді визнання доказів недопустимими.
Водночас суд перевірив, що у спірний період прокурор діяв у межах повноважень, визначених п.4 ч.2 ст.36 КПК, а отже твердження захисту про «дефект суб`єкта» як самостійну підставу недопустимості доказів є безпідставним.
Суд також звертає увагу, що сторона захисту не конкретизувала, які саме докази стали результатом затримки передачі матеріалів, а не законних процесуальних дій, здійснених на підставі ухвал слідчого судді. За таких обставин відсутні підстави вважати, що саме затримка передачі матеріалів до органу досудового розслідування перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з отриманням конкретних доказів, покладених в основу обвинувачення.
Додатковим фактором, який нівелює ризики процедурних порушень, є здійснення судового контролю. Усі НСРД у спірний період проводилися на підставі ухвал слідчого судді, який перевіряв законність клопотань прокурора. Надаючи дозволи на проведення НСРД, слідчий суддя підтвердив наявність процесуальних повноважень прокурора на ініціювання та проведення таких заходів.
Крім того, залучення оперативних підрозділів СБУ здійснювалося на підставі доручень прокурора у порядку ст.41 КПК. Слід чітко розрізняти поняття «підслідність» (компетенцію щодо здійснення розслідування) та «оперативне забезпечення» (виконання технічних функцій). Відповідно до ст.41 КПК оперативні підрозділи зобов`язані виконувати доручення прокурора. Закон не містить заборони прокурору залучати технічні можливості одного спеціалізованого органу для документування кримінального правопорушення, підслідного іншому органу.
Таким чином, оперативний підрозділ у цьому випадку виступав виключно виконавцем доручень прокурора, що виключає сумніви щодо належності суб`єкта отримання доказової інформації.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що недотримання прокурором строків передачі матеріалів кримінального провадження до органу досудового розслідування, визначених ч.7 ст.214 КПК, хоча і мало місце, однак має формальний характер і не є істотним порушенням вимог КПК, яке б призвело до порушення фундаментальних прав обвинуваченої або спотворення змісту отриманих доказів.
Оскільки сторона захисту не довела, що внаслідок дій прокурора було порушено право ОСОБА_5 на захист чи справедливий суд, а також не поставлено під сумнів достовірність результатів НСРД, підстав для застосування доктрини «плодів отруєного дерева» та визнання відповідних доказів недопустимими колегія суддів не вбачає.
Також в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 містяться доводи про недопустимість показань свідка ОСОБА_12 з підстав порушення судом першої інстанції вимог ст.352 КПК під час його допиту, а також у зв`язку з тим, що, на переконання сторони захисту, саме показання цього свідка стали визначальними для вироку і не були підтверджені іншими свідками.
Перевіряючи наведені доводи в межах апеляційних скарг та з урахуванням установлених судом першої інстанції обставин, колегія суддів виходить із того, що питання допустимості доказу та питання оцінки його переконливості чи достатності є різними правовими категоріями. Сам факт того, що певні обставини провадження підтверджуються показаннями одного свідка, не є підставою для визнання їх недопустимими. Крім того, твердження сторони захисту про те, що вирок ґрунтується виключно на показаннях свідка ОСОБА_12 , не відповідає фактичним обставинам провадження.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, показання свідка оцінювалися судом не ізольовано, а у взаємному зв`язку та сукупності з іншими доказами, зокрема результатами НСРД, зафіксованими у матеріалах аудіо- та відеофіксації, протоколах слідчих дій та інших письмових доказах.
КПК не містить вимоги про обов`язкове підтвердження показань кожного свідка іншими доказами, а їх достовірність оцінюється судом у сукупності з іншими доказами відповідно до ст.94 КПК.
Отже, саме по собі посилання сторони захисту на те, що окремі обставини провадження підтверджуються показаннями одного свідка, не є підставою для визнання таких показань недопустимими.
Щодо доводів про порушення процедури допиту свідка ОСОБА_12 колегія суддів зазначає таке.
Як убачається з матеріалів провадження та технічного запису судового засідання, допит свідка ОСОБА_12 здійснювався в режимі відеоконференції. Відповідно до ст.336 КПК проведення дистанційного судового провадження допускається за наявності об`єктивних перешкод для безпосередньої участі особи в засіданні. Закон не містить вичерпного переліку технічних засобів для відеоконференції, а визначальним є забезпечення можливості ідентифікації особи, належної якості зв`язку та реалізації сторонами своїх процесуальних прав.
У цьому випадку свідок перебував за межами України, що об`єктивно унеможливлювало його особисту явку до суду. Ідентифікація свідка була здійснена головуючим суддею шляхом пред`явлення документів, що посвідчують особу, у режимі реального часу. Крім того, особа свідка була відома учасникам провадження, оскільки він брав участь у слідчих діях та контактував з обвинуваченою. Сторона захисту не навела жодних конкретних обставин, які б ставили під сумнів те, що у засіданні допитувався саме ОСОБА_12 .
Також колегія суддів враховує, що 16 січня 2024 року під час вирішення питання щодо можливості проведення допиту свідка ОСОБА_12 у режимі відеоконференції в розпорядженні суду були копії його паспорта, інформація з ІНФОРМАЦІЯ_20 та відомості ІНФОРМАЦІЯ_21 про його виїзд за межі України. Наявність цих документів та інформації додатково підтверджувала особу свідка, його перебування за кордоном та об`єктивні підстави для застосування дистанційного формату провадження.
За таких обставин проведення допиту свідка ОСОБА_12 у режимі відеоконференції відповідає вимогам ст.336 КПК і не свідчить про порушення процедури отримання доказу.
Додатково колегія суддів зауважує, що порядок допиту свідка, обраний судом першої інстанції, повністю узгоджується з позицією Верховного Суду щодо здійснення правосуддя в умовах воєнного стану. У рекомендаціях Верховного Суду від 02 березня 2022 року та подальших роз`ясненнях наголошено на пріоритетності використання технічних засобів відеозв`язку для забезпечення безперервності розгляду. Верховний Суд акцентував, що за неможливості прибуття учасника справи до суду через воєнні дії або перебування за межами України, слід максимально використовувати можливості дистанційної участі за допомогою будь-яких доступних технічних засобів.
Такий підхід ґрунтується на необхідності балансу між дотриманням формальних процедур та реалізацією завдань провадження в екстремальних умовах. Колегія наголошує, що воєнний стан в Україні зумовив потребу гнучкого тлумачення процесуальних норм, де головним критерієм є не фізична наявність підпису на папері, а фактичне забезпечення прав сторін на участь у процесі та можливість суду безпосередньо сприймати показання. Відтак проведення допиту ОСОБА_12 поза межами суду за допомогою відеозв`язку є виправданим і законним заходом, спрямованим на дотримання розумних строків розгляду.
Стосовно доводів про відсутність у матеріалах справи письмової розписки свідка про роз`яснення прав та письмової присяги колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.352 КПК процесуальним обов`язком головуючого є встановлення особи свідка, роз`яснення йому прав та обов`язків, попередження про кримінальну відповідальність і приведення до присяги. Ці дії є процесуальними актами, які здійснюються безпосередньо у засіданні та фіксуються технічними засобами.
З технічного запису засідання вбачається, що головуючий суддя виконав усі вимоги ст.352 КПК: свідку роз`яснено його права та обов`язки, положення ст.63 Конституції, він був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК та вголос проголосив текст присяги. Факт складення присяги зафіксований технічним записом засідання.
За таких обставин відсутність у матеріалах справи окремого паперового документа з підписом свідка не свідчить про ненабуття ним процесуального статусу і є технічним недоліком оформлення, який не вплинув на реалізацію сторонами своїх процесуальних прав.
Отже, доводи апеляційної скарги про порушення вимог ст.352 КПК під час допиту свідка свого підтвердження не знайшли.
Посилання сторони захисту на те, що під час допиту свідка ОСОБА_19 в режимі відеоконференції було отримано підписані пам`ятку про права та письмову присягу, тоді як щодо свідка ОСОБА_12 такі документи відсутні, колегія суддів вважає некоректним. Як убачається з матеріалів справи, свідок ОСОБА_19 перебувала у приміщенні іншого суду в Україні, де відповідно до ч.7 ст.336 КПК участь у відеоконференції забезпечували працівники суду, що уможливлювало отримання підписів на документах. Натомість свідок ОСОБА_12 брав участь у засіданні поза межами будь-якого приміщення суду, що об`єктивно зумовило інший технічний порядок проведення процесуальної дії.
Таким чином, різниця у формі документального оформлення допиту була зумовлена фактичними обставинами та місцем перебування свідків і не свідчить про порушення судом першої інстанції процесуального порядку чи принципу рівності сторін.
Суд також враховує, що сторона захисту мала можливість здійснити перехресний допит свідка ОСОБА_12 , ставити йому запитання, висловлювати зауваження щодо його показань та оспорювати їх достовірність, що свідчить про забезпечення права обвинуваченої на захист і справедливий розгляд.
Також, оцінюючи наведені доводи крізь призму стандартів справедливого судового розгляду, передбачених ст.6 Конвенції, колегія суддів зазначає, що ключовими критеріями допустимості та використання показань свідка є забезпечення принципів змагальності, рівності сторін і реальної можливості сторони захисту поставити їх під сумнів.
Як убачається з матеріалів провадження та технічного запису засідання, сторона захисту не була позбавлена можливості брати участь у допиті свідка ОСОБА_12 , здійснювати його перехресний допит, ставити запитання, заявляти клопотання та висловлювати зауваження щодо змісту й достовірності його показань. При цьому колегія суддів враховує, що під час проведення відеоконференції було забезпечено належну якість зв`язку, чітку ідентифікацію особи та можливість сторін реалізувати свої процесуальні права без технічних перешкод. Це свідчить про фактичну ефективність участі сторони захисту у допиті свідка. Обмежень, які б істотно вплинули на реалізацію права на захист чи порушили баланс між сторонами обвинувачення і захисту, суд першої інстанції не допустив.
За практикою ЄСПЛ сама по собі обставина використання показань окремого свідка не суперечить вимогам ст.6 Конвенції, якщо стороні захисту надано реальну й достатню можливість їх оспорити, а суд не поклав їх в основу вироку автоматично без перевірки у сукупності з іншими доказами (рішення у справах «Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom», заяви №26766/05 та №22228/06, рішення від 15 грудня 2011 року; «Schatschaschwili v. Germany», заява №9154/10, рішення від 15 грудня 2015 року). Саме такий підхід застосовано у цьому кримінальному провадженні.
Відтак колегія суддів доходить висновку, що процедурні особливості допиту свідка ОСОБА_12 не призвели до порушення прав обвинуваченої, не вплинули на змагальність розгляду та не є істотними порушеннями вимог КПК у розумінні ст.87 та ст.412 КПК.
Показання цього свідка є допустимим доказом, а доводи апеляційної скарги у цій частині слід визнати необґрунтованими. При цьому колегія суддів враховує, що показання ОСОБА_12 оцінювалися у сукупності з іншими доказами, зокрема результатами НСРД, зафіксованими у протоколах слідчих дій та матеріалах аудіо- та відеофіксації, а також іншими процесуальними документами, які підтверджують відповідні обставини.
Завершуючи перевірку доводів апеляційних скарг щодо порушень вимог КПК під час отримання доказів, колегія суддів констатує, що встановлені процедурні недоліки не мають характеру істотних порушень прав людини та не зумовлюють недопустимість доказів у цьому кримінальному провадженні.
Водночас визнання доказів допустимими з точки зору процедури їх отримання (формальний аспект) не звільняє суд від обов`язку оцінити їх крізь призму законності самої операції з викриття особи.
Ключовим питанням у цьому провадженні, на якому наполягала сторона захисту, є твердження про те, що сам факт вчинення злочину став можливим виключно внаслідок цілеспрямованого підбурювання з боку правоохоронних органів.
З огляду на це колегія суддів переходить до аналізу доводів апеляційних скарг щодо наявності у цьому кримінальному провадженні ознак провокації злочину.
Вирішуючи питання про наявність чи відсутність факту провокації, колегія суддів виходить із того, що використання негласних агентів та таємних методів розслідування саме по собі не порушує права на справедливий суд. ЄСПЛ неодноразово наголошував, що протидія серйозним формам злочинності може об`єктивно потребувати застосування спеціальних, у тому числі таємних, заходів за умови існування належних процесуальних гарантій проти зловживань (див. рішення ЄСПЛ у справі «Klass та інші проти Німеччини» (Klass and Others v. Germany), заява №5029/71, рішення від 6 вересня 1978 року, §48).
Водночас допустимість таких заходів обмежена імперативною забороною на підбурювання. Відповідно до ч.3 ст.271 КПК забороняється провокувати особу на вчинення злочину з метою її викриття, зокрема шляхом сприяння діям, які вона не вчинила б без такого втручання.
У своїй усталеній практиці (рішення ЄСПЛ у справах Teixeira de Castro v. Portugal, заява №25829/94, рішення від 9 червня 1998 року; «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania), заява №74420/01, рішення від 5 лютого 2008 року; «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia), заява №18757/06, рішення від 4 листопада 2010 року) Суд сформулював підхід до розмежування допустимого застосування таємних методів і недопустимої провокації злочину. Підбурювання має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, що діють за їхніми вказівками, виходять за межі пасивного спостереження та фіксації вже існуючої злочинної діяльності й шляхом активного, ініціативного впливу схиляють особу до вчинення злочину, який без такого втручання не був би вчинений.
Ключовим критерієм у цьому контексті є характер поведінки правоохоронних органів - пасивний чи активний. Пасивною є ситуація, коли втручання держави зводиться до фіксації вже сформованого наміру чи злочинної діяльності, що не залежать від дій правоохоронців. Активна поведінка правоохоронних органів, яка становить провокацію, характеризується ініціативністю агента, наполегливим впливом, створенням або підсиленням умов, без яких злочинний намір не був би реалізований.
Визначивши ключову межу між пасивною та активною поведінкою правоохоронних органів, колегія суддів переходить до методології перевірки доводів захисту про провокацію. Для цього національні суди застосовують підхід, сформований у практиці ЄСПЛ, який передбачає аналіз на двох взаємопов`язаних рівнях: матеріальному (змістовному) - встановлення факту підбурювання (substantive test of incitement), та процесуальному - оцінка ефективності судового контролю за такими доводами (procedural test of incitement).
Саме через призму цих двох взаємопов`язаних аспектів - матеріального та процесуального - ЄСПЛ оцінює, чи не було втручання держави таким, що фактично створило злочинну ситуацію, а не лише задокументувало вже існуючу протиправну діяльність.
Відповідно до зазначеної методології колегія суддів переходить до аналізу першої складової - матеріального аспекту. Матеріальний аспект перевірки полягає у з`ясуванні фактичних обставин справи, зокрема: чи обмежувалися правоохоронні органи пасивною поведінкою; чи мали вони до початку оперативного втручання об`єктивну, конкретну та перевірювану інформацію про можливу злочинну діяльність; а також чи був злочинний умисел сформований особою автономно, незалежно від дій правоохоронців або їхніх агентів.
Саме на цьому етапі суд має встановити, чи виник злочинний намір у особи автономно, незалежно від дій держави, чи, навпаки, був результатом активного впливу агентів правоохоронних органів.
Паралельно з матеріальним рівнем перевірки колегія суддів розглядає процесуальний аспект. Він полягає у з`ясуванні того, чи була стороні захисту забезпечена реальна та ефективна можливість оспорювати доводи обвинувачення і допустимість доказів; чи здійснювався розгляд у межах змагальної процедури; та чи виконала сторона обвинувачення покладений на неї обов`язок доведення відсутності провокації. При цьому ЄСПЛ виходить із того, що у разі висунення стороною захисту небезпідставної (plausible) версії про провокацію тягар доведення її відсутності покладається саме на сторону обвинувачення.
Після окреслення матеріального та процесуального рівнів перевірки колегія суддів переходить до їх практичного застосування. Для реалізації обох аспектів перевірки колегія виходить із правових стандартів, сформульованих у практиці ЄСПЛ щодо розмежування законного оперативного втручання та недопустимого підбурювання (entrapment).
Спираючись на зазначені матеріальний та процесуальний рівні перевірки, колегія суддів звертається до підходів, сформульованих у практиці Європейського суду з прав людини. У своїй усталеній практиці Суд виробив систему взаємопов`язаних критеріїв, що дають змогу відмежувати допустиме використання таємних методів розслідування від недопустимого підбурювання до вчинення злочину (entrapment).
Ці критерії спрямовані на з`ясування того, чи були дії правоохоронних органів лише реакцією на вже існуючу злочинну діяльність, чи, навпаки, носили ініціативний характер і фактично створили умови для вчинення злочину. З урахуванням зазначених стандартів під час апеляційного перегляду підлягають перевірці такі обставини.
1. Наявність об`єктивних підстав для початку розслідування (Requirement of prior information). 
Цей критерій передбачає, що правоохоронні органи повинні володіти конкретною, достатньою та перевірюваною інформацією про злочинну діяльність особи ще до моменту фактичного початку негласних заходів. Така вимога покликана запобігти свавільним діям «наосліп» та виключити практику так званих «пошукових операцій» (fishing expeditions), коли органи правопорядку без жодних підстав перевіряють громадян на «стійкість до спокуси». Саме на цьому наголосив ЄСПЛ у рішенні у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява №25829/94, рішення від 9 червня 1998 року.
2. Пасивність поведінки агента та відсутність ознак підбурювання (Requirement of passivity / Passive manner). 
Цей критерій вимагає, аби розслідування проводилося у суто пасивний спосіб, без здійснення будь-якого стороннього впливу, тиску чи надання надмірних обіцянок, які могли б спонукати особу до вчинення дій, котрі інакше не були б нею вчинені. ЄСПЛ у рішенні у справі «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania) наголосив, що допустимим є лише документування вже існуючої злочинної діяльності чи наміру, а не створення його штучно через активні дії агентів.
3. Схильність особи до вчинення злочину (Substantive test of incitement, predisposition of the accused). 
Цей критерій передбачає з`ясування, чи був злочинний намір сформований обвинуваченою особою самостійно та реалізований нею незалежно від втручання правоохоронних органів чи їхніх агентів. На цьому наголосив ЄСПЛ у рішенні у справі «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia).
4. Належна правова процедура та ефективний судовий контроль (Procedural test of incitement / Effective judicial review). 
Цей критерій означає, що всі застосовані негласні заходи мають здійснюватися виключно на підставі чіткої та передбачуваної правової процедури, під обов`язковим контролем незалежного судового органу. Це підтверджено у рішенні ЄСПЛ у справі «Худобін проти Росії» (Khudobin v. Russia), заява №59696/00, рішення від 26 жовтня 2006 року.
5. Розподіл тягаря доказування (Burden of proof). 
Цей критерій означає, що у разі висунення стороною захисту небезпідставної (plausible) версії про провокацію злочину обов`язок доведення її відсутності покладається саме на сторону обвинувачення. У такій ситуації держава повинна надати переконливі та достатні пояснення щодо походження доказів і характеру оперативного втручання. На цьому наголосив Європейський суд з прав людини у рішенні «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania).
Зазначені критерії не є ізольованими або формальними тестами, вони підлягають застосуванню у взаємному зв`язку та у сукупності з урахуванням усіх фактичних обставин конкретного кримінального провадження, оскільки, як наголошує ЄСПЛ, питання наявності чи відсутності провокації не може вирішуватися на підставі одного окремого чинника, а потребує комплексної оцінки характеру поведінки правоохоронних органів і ролі особи у відповідних подіях.
Саме сукупна оцінка цих чинників дозволяє встановити, чи обмежувалася роль держави пасивним реагуванням на вже існуючу злочинну діяльність, чи її втручання набуло характеру ініціювання або штучного моделювання кримінальної поведінки.
З огляду на викладене колегія суддів переходить до поетапного застосування зазначених критеріїв до обставин цього кримінального провадження.
Критерій №1. Наявність об`єктивних підстав для початку розслідування (Requirement of prior information).
Перевіряючи доводи апеляційних скарг у межах першого критерію, колегія суддів з`ясовує, чи володіли правоохоронні органи до початку оперативного втручання достатнім обсягом конкретної та перевірюваної інформації про можливе вчинення кримінального правопорушення, а також чи не було таке втручання наслідком штучного формування державою кримінальної ситуації замість реагування на вже існуючі ризики протиправної поведінки.
У цьому контексті перевірці підлягають доводи сторони захисту щодо:
відсутності будь-яких даних про протиправну поведінку обвинуваченої до початку контактів із заявником;
інформаційної невизначеності заяви ОСОБА_12 ;
штучності формування оперативних матеріалів;
ініціативної ролі правоохоронних органів у створенні кримінальної ситуації.
Оцінка наведених доводів здійснюється не ізольовано, а у взаємному зв`язку з установленими фактичними обставинами розвитку подій, реальним змістом комунікації між заявником та обвинуваченою, а також часовою послідовністю виникнення відповідної інформації та її подальшого отримання правоохоронними органами. Саме співставлення доводів апеляційних скарг із фактичними обставинами комунікації сторін, змістом їхніх розмов та встановленою хронологією подій дає можливість встановити, чи виникла первинна інформація про можливе правопорушення внаслідок самостійної поведінки учасників відповідної комунікації, чи була сформована внаслідок діяльності правоохоронних органів.
Отже, для перевірки доводів апеляційних скарг у межах цього критерію вирішальне значення має встановлення не лише змісту отриманої правоохоронними органами інформації, але й моменту та обставин її первинного формування.
Походження первинної інформації про можливе правопорушення.
У межах цього критерію колегія суддів з`ясовує, чи виникла первинна інформація про можливе кримінальне правопорушення внаслідок самостійної поведінки учасників відповідних правовідносин, чи була сформована внаслідок ініціативних дій правоохоронних органів.
Такий підхід відповідає стандартам, сформованим у практиці ЄСПЛ, відповідно до яких під час оцінки наявності провокації вирішальним є встановлення джерела первинної інформації, моменту її виникнення та характеру ролі держави - реактивної або ініціативної (зокрема, підходи, сформульовані у справах «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania), «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia), «Матановіч проти Хорватії» (Matanoviж v. Croatia), заява №2742/12, рішення від 4 квітня 2017 року).
Саме з огляду на цей стандарт колегія суддів перевіряє, чи виникла первинна інформація про можливе правопорушення у межах самостійної комунікації учасників відповідних правовідносин, чи була сформована внаслідок попередньої ініціативи або втручання правоохоронних органів.
ЄСПЛ послідовно виходить із того, що держава не має права створювати кримінальну ситуацію штучно, натомість має право реагувати на вже сформований зовнішній сигнал про можливу протиправну діяльність.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, контакти між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 виникли задовго до початку проведення будь-яких НСРД та мали характер особистого спілкування, що сформувалося у зв`язку з розглядом реально існуючого судового спору за участю ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Зазначене спілкування не було ініційоване правоохоронними органами, не здійснювалося під їх контролем і виникло у межах процесуальної взаємодії представника сторони та судді у відповідному судовому провадженні.
Таким чином, первинний контакт між сторонами виник у межах реальних правовідносин, що передували будь-якому оперативному втручанню держави.
Ця обставина має визначальне значення для оцінки джерела походження первинної інформації про можливе правопорушення, оскільки свідчить, що інформаційна основа майбутнього звернення до правоохоронних органів формувалася у межах реальних правовідносин, а не у межах оперативної діяльності держави.
Як установлено судом, під час першої зустрічі у березні 2018 року, яка відбулася або у дворі суду, або у закладі громадського харчування (залежно від показань сторін), між сторонами обговорювалися загальні процесуальні питання, зокрема дата судового засідання у справі за участю ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
За твердженням заявника, під час цієї зустрічі після викладення ним суті адміністративного позову ОСОБА_5 зазначила:
«Я подивлюся [справу] і, можливо, щось підкажу».
За своїм змістом ця репліка не містить ознак формування будь-яких неправомірних умов, не передбачає узгодження будь-якої винагороди за процесуальні дії та не вказує на наявність домовленості щодо вчинення протиправних дій.
Отже, на початковому етапі комунікація сторін носила нейтральний характер та була пов`язана виключно з обговоренням процесуальних аспектів судового розгляду.
Подальший розвиток подій, як убачається з матеріалів провадження та показань самої ОСОБА_5 , відбувся під час другої зустрічі, орієнтовно 21 березня 2018 року, яка відбулася у ресторані.
За версією ОСОБА_5 , саме під час цієї зустрічі ОСОБА_12 пошепки запропонував схему:
«5 на початку, 5 у кінці».
За її ж показаннями, у відповідь вона зазначила:
«Мені нічого не потрібно».
Разом із тим, за її показаннями, під час завершення зустрічі ОСОБА_12 озвучив фразу:
«2 000 за консультацію».
Наведені обставини мають принципове значення для встановлення моменту виникнення інформації про можливі неправомірні вимоги, оскільки навіть за версією сторони захисту грошова тематика з`явилася у комунікації сторін до моменту звернення заявника до правоохоронних органів та до початку проведення будь-яких НСРД.
Таким чином, питання можливих грошових вимог виникло у межах безпосереднього спілкування сторін і до моменту будь-якого втручання правоохоронних органів.
З урахуванням установленої хронології подій інформація про можливі корупційні вимоги сформувалася у межах позапроцесуального спілкування сторін, що виникло у контексті реально існуючого судового провадження, та не була результатом діяльності правоохоронних органів.
Фактичні обставини свідчать, що правоохоронні органи отримали інформацію про можливе правопорушення вже після її формування у межах самостійної комунікації сторін, що виключає можливість висновку про створення правоохоронними органами передумов для виникнення відповідної інформації.
За таких обставин сама поява інформації про можливі неправомірні вимоги передувала будь-якому втручанню правоохоронних органів. Це об`єктивно виключає можливість формування державою відповідної кримінальної ситуації, оскільки така ситуація вже виникла у межах самостійної комунікації сторін.
Це узгоджується з підходом ЄСПЛ, відповідно до якого відсутність ініціативної ролі держави у формуванні первинної інформації є ключовим критерієм відмежування допустимого оперативного реагування від провокації злочину (рішення у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява №25829/94, рішення від 09 червня 1998 року).
Додатково колегія суддів враховує, що наявність документально зафіксованої інформації оперативного характеру до моменту офіційної реєстрації кримінального провадження підтверджує послідовність реагування держави на вже існуючий сигнал, а не створення державою штучних підстав для кримінального переслідування.
Фіксація відповідної інформації у документах оперативного характеру до моменту внесення відомостей до ЄРДР свідчить про те, що держава отримала зовнішній сигнал про можливе правопорушення та здійснила його подальшу перевірку у встановленому законом порядку.
Таким чином, дії правоохоронних органів у цьому випадку були спрямовані не на створення кримінальної ситуації, а на перевірку інформації, яка вже виникла поза межами їх діяльності.
Водночас навіть у випадку, якщо припустити можливість різного тлумачення окремих обставин комунікації сторін, сама хронологія подій - поява відповідної інформації до будь-якого втручання держави - виключає можливість висновку про провокування злочину з боку правоохоронних органів.
За таких обставин доводи апеляційних скарг про формування правоохоронними органами підстав для початку розслідування не узгоджуються з установленою послідовністю подій, змістом комунікації сторін та моментом виникнення інформації про можливі протиправні вимоги, а відтак не знаходять свого підтвердження у встановлених фактичних обставинах справи.
Сукупність наведених обставин свідчить, що первинна інформація про можливе кримінальне правопорушення виникла поза межами діяльності правоохоронних органів, була зумовлена поведінкою учасників відповідної комунікації та об`єктивно передувала будь-якому оперативному втручанню держави.
Отже, отримання державою відповідної інформації мало реактивний характер та відповідало стандартам допустимого оперативного реагування, сформованим у практиці ЄСПЛ.
Конкретність та перевірюваність первинної інформації.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо «інформаційної невизначеності» заяви ОСОБА_12 , колегія суддів виходить із фактичного змісту заяви від 26 березня 2018 року, а також із можливості об`єктивної перевірки викладених у ній відомостей на момент її подання, що має визначальне значення для оцінки наявності попередньої об`єктивної інформації у розумінні стандартів перевірки на провокацію.
Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, відповідно до якої при оцінці допустимості оперативного втручання держави ключовим є не обсяг доказів, достатніх для доведення вини, а наявність конкретної, об`єктивно перевірюваної інформації про можливу протиправну діяльність до початку втручання держави (зокрема, рішення у справах «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia).
Саме тому у межах цього критерію колегія суддів перевіряє не достатність таких відомостей для висновку про винуватість особи, а їх здатність об`єктивно обґрунтувати початок перевірки повідомлення про можливе кримінальне правопорушення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, заява містила:
- вказівку на конкретну посадову особу;
- ідентифікацію конкретної адміністративної справи як об`єкта можливого службового впливу;
- опис суті ймовірного протиправного наміру - вимоги грошових коштів за ухвалення процесуальних рішень.
За своїм змістом наведена інформація не має характеру абстрактних припущень або оціночних суджень, а містить конкретні фактичні дані, які могли бути перевірені шляхом співставлення із матеріалами відповідної адміністративної справи, відомостями про її перебування у провадженні конкретного судді, а також із службовим статусом відповідної посадової особи.
Наявність таких ідентифікуючих ознак об`єктивно забезпечувала можливість перевірки повідомлених відомостей без створення правоохоронними органами штучних умов для їх подальшого підтвердження. Така можливість об`єктивної перевірки інформації свідчить про її зовнішній характер та відрізняє її від ситуацій, коли кримінальна ситуація створюється виключно у межах оперативної діяльності держави.
У практиці ЄСПЛ при цьому підкреслюється, що вимога до первинної інформації не полягає у її доказовій достатності для постановлення обвинувального вироку, а у її достатній конкретності для обґрунтованого реагування держави.
Відповідно до підходу ЄСПЛ держава не зобов`язана до початку оперативного втручання володіти повним масивом доказів, які підтверджують усі елементи складу злочину. Достатньою є наявність інформації, яка дозволяє об`єктивному спостерігачу дійти висновку про реальність ризику вчинення кримінального правопорушення.
З урахуванням вимог ст.214 КПК для внесення відомостей до ЄРДР достатньо наявності обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Закон не вимагає від заявника доведення усіх елементів складу злочину на момент звернення до правоохоронних органів.
КПК також не покладає на заявника - приватну особу обов`язку самостійно фіксувати або документувати всі деталі можливої протиправної діяльності до моменту звернення до держави, оскільки саме на державу покладено обов`язок перевірки отриманої інформації із використанням передбачених законом процесуальних інструментів.
Такий розподіл процесуальних функцій відповідає логіці кримінального процесу та стандартам ЄСПЛ, які виходять із того, що первинна інформація може походити від приватної особи і не зобов`язана мати форму процесуально оформлених доказів.
За таких умов повідомлення про можливе вимагання неправомірної вигоди у межах конкретного судового провадження саме по собі створює достатню фактичну та правову підставу для початку перевірки відповідної інформації у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.
Факт подання заяви з конкретизацією особи, процесуального контексту та суті можливих протиправних дій виключає можливість розцінення такої інформації як абстрактної або такої, що не підлягає перевірці.
Саме наявність об`єктивно перевірюваних відомостей про конкретну особу, конкретне судове провадження та характер можливих протиправних вимог свідчить про те, що правоохоронні органи отримали зовнішній сигнал про можливе кримінальне правопорушення, який підлягав перевірці у встановленому законом порядку.
За таких обставин доводи апеляційних скарг про «інформаційну невизначеність» заяви не узгоджуються з її фактичним змістом, обсягом конкретизованих відомостей та об`єктивною можливістю перевірки викладених у ній обставин на момент звернення до правоохоронних органів.
Сукупність наведених обставин свідчить, що первинна інформація, яка стала підставою для подальших дій держави, відповідала критеріям конкретності та перевірюваності, необхідним для формування об`єктивної підозри та початку її перевірки у законний спосіб.
Незалежність та добросовісність джерела інформації.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг у частині надійності джерела первинної інформації, колегія суддів з`ясовує, чи мала держава об`єктивні підстави покладатися на заяву ОСОБА_12 як на добросовісний зовнішній сигнал про можливе кримінальне правопорушення, а не як на результат штучно сформованої оперативної ситуації або попередньо керованої поведінки заявника.
Такий підхід відповідає стандартам, сформованим у практиці ЄСПЛ, відповідно до яких під час оцінки доводів про можливу провокацію суд повинен перевірити, чи походила первинна інформація від незалежного джерела, чи була вона результатом самостійної поведінки заявника, а також чи не діяв заявник як прихований агент держави до моменту офіційного початку оперативних заходів (рішення у справах «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia)).
Отже, у цій частині перевірці підлягає не лише зміст самої заяви, а й характер поведінки її заявника до моменту звернення до правоохоронних органів, зокрема те, чи діяв він автономно, виходячи із власного сприйняття подій, чи виконував попередньо скоординовану функцію у межах оперативного задуму держави.
Як установлено матеріалами кримінального провадження, на момент звернення до правоохоронних органів ОСОБА_12 мав офіційний статус у структурі підприємства-позивача ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та був безпосередньо залучений до супроводу відповідного судового спору.
Його заінтересованість у результатах розгляду адміністративної справи носила об`єктивний процесуальний та господарський характер і була безпосередньо пов`язана із предметом спору між підприємством та державним органом. Така заінтересованість не може розцінюватися як ознака штучного формування підстав для звернення до правоохоронних органів, а навпаки пояснює природний характер виникнення інформації про можливі протиправні вимоги саме у межах відповідних правовідносин.
Заява ОСОБА_12 не була анонімною, містила персоналізовані відомості та стосувалася конкретного судового провадження, яке фактично перебувало у провадженні конкретного судді. Така конкретизація об`єктивно створювала можливість негайної перевірки повідомлених обставин шляхом співставлення із матеріалами адміністративної справи, процесуальними діями у ній та службовим статусом відповідної посадової особи.
Наявність такої деталізації інформації узгоджується із підходом ЄСПЛ, відповідно до якого ознакою добросовісного джерела інформації є можливість об`єктивної перевірки повідомлених відомостей без створення державою штучних умов для їх подальшого підтвердження.
Колегія суддів також враховує, що сам факт звернення із заявою був зумовлений безпосереднім особистим сприйняттям заявником змісту комунікації з суддею у межах позапроцесуального спілкування, що виникло у зв`язку з реально існуючим судовим провадженням, а не внаслідок будь-якого попереднього впливу правоохоронних органів.
Матеріали справи не містять даних про те, що до моменту звернення заявника до правоохоронних органів він перебував під їх контролем, отримував від них інструкції або виконував функції прихованого агента.
Відсутні підстави вважати, що заявник діяв як інструмент формування правоохоронними органами штучної кримінальної ситуації або як контрольований агент держави до моменту офіційного реагування на отриману інформацію.
Водночас сама природа повідомленої інформації - відомості про можливі неправомірні вимоги у межах конкретної судової справи - за своїм характером є типовим прикладом інформації, яка об`єктивно може бути отримана державою лише від безпосередніх учасників відповідних правовідносин.
ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що держава має право реагувати на інформацію, отриману від приватної особи, якщо така інформація має достатній рівень конкретності та не є результатом штучного стимулювання з боку правоохоронних органів.
За таких умов держава об`єктивно не лише могла, але й була зобов`язана реагувати на отриманий сигнал шляхом перевірки викладених у заяві обставин у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом.
Сукупність наведених обставин свідчить, що заява ОСОБА_12 мала ознаки добросовісного повідомлення про можливе правопорушення, була отримана від незалежного від правоохоронних органів джерела та містила достатній обсяг конкретної інформації для початку її перевірки.
Відтак доводи апеляційних скарг про неналежність джерела первинної інформації не знаходять свого підтвердження у встановлених фактичних обставинах справи.
Отже, первинна інформація, на підставі якої правоохоронні органи розпочали перевірку можливого правопорушення, походила від незалежного джерела, була сформована поза межами діяльності держави та відповідала критеріям добросовісного зовнішнього сигналу про можливу протиправну діяльність.
Відсутність ознак пошукової операції (fishing expedition).
У межах перевірки доводів апеляційних скарг про можливу провокацію злочину колегія суддів також оцінює характер початкового втручання правоохоронних органів, зокрема з точки зору наявності або відсутності ознак так званої «пошукової операції» (fishing expedition). У практиці ЄСПЛ цим поняттям позначаються ситуації, коли правоохоронні органи ініціюють оперативні заходи без наявності попередньої інформації про можливу злочинну діяльність. У таких випадках держава фактично створює умови для виявлення правопорушення, яке за відсутності такого втручання могло б не відбутися.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг щодо нібито провокаційного характеру втручання правоохоронних органів, колегія суддів перевіряє, чи мало місце ініціювання державою оперативних заходів без наявності попередньої інформації про можливе правопорушення, або ж відповідні заходи були реакцією на вже сформований зовнішній сигнал про можливу протиправну діяльність.
Такий підхід відповідає стандартам, сформованим у практиці ЄСПЛ, відповідно до яких ключовим для оцінки наявності провокації є встановлення того, чи існувала до початку втручання держави об`єктивна інформація про можливу злочинну діяльність, та чи обмежувалася роль правоохоронних органів фіксацією вже існуючого кримінального ризику, а не його створенням (рішення у справах «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia)).
Матеріали кримінального провадження свідчать, що правоохоронні органи діяли не шляхом довільного пошуку об`єкта перевірки, а реагували на конкретне повідомлення про можливе правопорушення, яке виникло у межах безпосередньої комунікації між заявником та обвинуваченою та було пов`язане з розглядом конкретної адміністративної справи.
Фактичні обставини розвитку подій підтверджують, що ситуація, у межах якої з`явилася інформація про можливі неправомірні вимоги, виникла у реально існуючому правовому контексті - у межах судового процесу щодо спору за участю ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Відповідна комунікація між сторонами не була штучно створена правоохоронними органами, не виникла внаслідок оперативної ініціативи держави та передувала будь-яким заходам оперативного характеру.
За встановленою хронологією подій правоохоронні органи отримали інформацію про можливе правопорушення вже після її формування у межах позапроцесуального спілкування сторін, що виключає висновок про створення державою передумов для виникнення кримінальної ситуації з боку держави.
Зазначені обставини узгоджуються з позицією ЄСПЛ про те, що держава не має права ініціювати оперативні заходи з метою перевірки особи на схильність до вчинення злочину або створювати ситуацію, у якій особа була б схилена до вчинення правопорушення, яке вона інакше не вчинила б. Водночас допустимим є оперативне втручання, спрямоване на документування вже існуючої злочинної активності або реального ризику її вчинення.
У цьому провадженні втручання правоохоронних органів було спрямоване саме на фіксацію та документування вже наявних ризиків протиправної поведінки у межах конкретного провадження, а не на формування умов для їх виникнення або на перевірку особи на «стійкість до спокуси».
Додатково колегія суддів враховує, що наявність документально зафіксованої інформації про можливі неправомірні вимоги ще до моменту офіційної реєстрації кримінального провадження підтверджує послідовність реагування держави на отриманий сигнал, а не ініціювання кримінальної ситуації з боку правоохоронних органів.
Фіксація відповідної інформації у документах оперативного характеру до моменту внесення відомостей до ЄРДР підтверджує, що держава отримала зовнішній сигнал про можливе правопорушення та здійснила його подальшу перевірку у передбаченому законом порядку, а не створювала штучні підстави для початку кримінального переслідування.
Суд враховує відсутність будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про здійснення правоохоронними органами негласного контролю за поведінкою обвинуваченої до моменту отримання первинної інформації та початку процесуальних дій у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.
Відсутні дані про здійснення до цього моменту звукозапису, відеоконтролю, контролю за вчиненням злочину або інших форм прихованого втручання у приватне життя особи з боку держави, що додатково підтверджує відсутність ознак ініціативного формування державою кримінальної ситуації.
За таких обставин доводи апеляційних скарг про наявність ознак « ІНФОРМАЦІЯ_22 » не узгоджуються із встановленими фактичними обставинами справи, змістом та моментом виникнення первинної інформації про можливе правопорушення, а також із характером подальших дій правоохоронних органів.
Сукупність наведених обставин свідчить, що втручання держави мало реактивний характер, було зумовлене отриманням конкретної інформації про можливе правопорушення та не містило ознак довільного пошуку об`єкта оперативного впливу або перевірки особи на схильність до вчинення злочину.
Значення відсутності даних про попередню протиправну поведінку.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг про те, що відсутність у правоохоронних органів інформації щодо причетності обвинуваченої до злочинної діяльності у минулому свідчить про штучність кримінального провадження, колегія суддів виходить із змісту стандарту об`єктивної підозри та критеріїв відмежування допустимого оперативного реагування держави від провокації.
Сам по собі факт відсутності відомостей про попередню протиправну поведінку особи не виключає можливості формування об`єктивної підозри щодо вчинення конкретного кримінального правопорушення у конкретний момент часу.
Вирішальним є не наявність або відсутність негативної характеристики особи у минулому, а наявність конкретної, перевірюваної інформації про можливе вчинення конкретного правопорушення, яка виникла незалежно від діяльності правоохоронних органів.
Такий підхід узгоджується з усталеною практикою ЄСПЛ щодо оцінки допустимості оперативного втручання держави у справах про можливу провокацію злочину.
Зокрема, у справі «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania) ЄСПЛ наголосив, що ключовим є встановлення того, чи існувала об`єктивна інформація про можливу причетність особи до злочинної діяльності до початку оперативного втручання держави, а не наявність відомостей про попередні злочини або «кримінальну історію» особи. У справі «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia) Суд підкреслив, що для оцінки наявності провокації визначальним є те, чи мала держава попередню інформацію про можливу протиправну поведінку, та чи діяли правоохоронні органи у відповідь на вже існуючий сигнал, а не створювали кримінальну ситуацію штучно.
Як убачається з установлених фактичних обставин цього кримінального провадження, інформація про можливі неправомірні вимоги була пов`язана з конкретним судовим провадженням, конкретною процесуальною ситуацією та конкретною комунікацією між заявником та обвинуваченою.
Зазначена інформація не носила характеру загальних припущень про можливу схильність особи до протиправної поведінки, а стосувалася ймовірного вчинення конкретних дій у межах конкретної справи, що підлягали об`єктивній перевірці.
Колегія суддів також враховує, що правова модель реагування держави на повідомлення про можливе кримінальне правопорушення не передбачає необхідності попереднього накопичення компрометуючої інформації щодо особи або підтвердження її причетності до інших правопорушень.
Навпаки, вимога попереднього підтвердження «кримінальної історії» особи фактично суперечила б самій природі кримінально-правового реагування держави, оскільки ставила б можливість початку перевірки у залежність від наявності попередніх правопорушень та створювала б необґрунтований імунітет від кримінальної відповідальності для осіб, щодо яких інформація про можливе правопорушення виникає вперше.
Встановлення такої вимоги фактично означало б створення необґрунтованого імунітету від кримінально-правового реагування для осіб, щодо яких уперше отримано інформацію про можливе вчинення кримінального правопорушення.
Особливо це стосується правопорушень корупційного характеру, які за своєю природою характеризуються високим рівнем латентності та стають відомими державі переважно внаслідок звернення безпосередніх учасників відповідних правовідносин.
За таких умов відсутність у правоохоронних органів інформації про попередню протиправну діяльність обвинуваченої не може розцінюватися як обставина, що свідчить про штучність формування підстав для початку кримінального провадження або про провокаційний характер подальших дій держави.
Навпаки, вирішальним є те, що на момент реагування держави існувала конкретна, перевірювана інформація про можливе вчинення конкретного кримінального правопорушення, отримана з незалежного джерела та не сформована внаслідок діяльності правоохоронних органів.
Сукупність наведених обставин свідчить, що відсутність відомостей про попередню протиправну поведінку особи не нівелює наявність об`єктивної підозри, якщо така підозра ґрунтується на конкретних фактичних даних щодо можливого вчинення конкретного правопорушення.
Значення автоматизованого розподілу справи для оцінки доводів про провокацію.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг у частині тверджень про нібито цілеспрямоване формування правоохоронними органами кримінальної ситуації щодо конкретної особи, колегія суддів враховує механізм визначення судді для розгляду відповідної справи та його значення для оцінки можливості штучного формування оперативного контексту.
Матеріали справи підтверджують, що визначення судді у справі відбулося внаслідок автоматизованого розподілу відповідно до встановленого законом порядку функціонування автоматизованої системи документообігу суду.
Функціонування такої системи передбачає випадковий, алгоритмічно визначений розподіл справ між суддями без можливості зовнішнього втручання у цей процес, що виключає можливість довільного визначення конкретного судді для розгляду конкретної справи поза межами передбачених законом процедур.
За таких умов правоохоронні органи об`єктивно не могли визначати конкретну особу як об`єкт оперативних заходів шляхом створення відповідного процесуального контексту через ініціювання або штучне спрямування розгляду справи до конкретного судді.
Фактичні обставини свідчать, що процесуальний контекст, у межах якого виникла комунікація між заявником та суддею, сформувався незалежно від діяльності правоохоронних органів та був зумовлений функціонуванням автоматизованого механізму розподілу судових справ.
Ця обставина має принципове значення для оцінки доводів про можливу провокацію, оскільки підтверджує відсутність у держави можливості заздалегідь сформувати ситуацію, у якій конкретна особа була б поставлена у штучно створений криміногенний контекст.
З урахуванням стандартів, сформованих у практиці ЄСПЛ щодо заборони ініціювання державою кримінальної ситуації та недопустимості створення передумов для вчинення правопорушення шляхом активного формування обставин, що підштовхують особу до протиправної поведінки (рішення у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява №25829/94, рішення від 09 червня 1998 року), відсутність контролю держави над визначенням конкретного судді для розгляду справи додатково свідчить про відсутність ознак провокації.
Також колегія суддів враховує, що матеріали справи підтверджують реальність адміністративного спору, у межах якого виник відповідний судовий процес, що також виключає доводи про штучність створення самого процесуального контексту.
Наявність реального спору, який існував незалежно від будь-якої діяльності правоохоронних органів, у поєднанні з випадковим визначенням судді шляхом автоматизованого розподілу, об`єктивно свідчить, що держава не могла заздалегідь сформувати умови для подальшого оперативного втручання щодо конкретної особи.
За таких обставин доводи апеляційних скарг про можливість цілеспрямованого формування правоохоронними органами кримінальної ситуації щодо конкретного судді не узгоджуються з установленими фактичними обставинами справи.
Сукупність наведених обставин свідчить, що визначення судді для розгляду відповідної справи мало випадковий характер, не перебувало під контролем правоохоронних органів та виключало можливість штучного формування державою процесуального контексту для подальшого оперативного втручання.
Отже, механізм автоматизованого розподілу справ є додатковим об`єктивним чинником, який підтверджує відсутність ознак провокації та свідчить про реактивний, а не ініціативний характер подальших дій держави.
Значення рапортів СБУ та датування оперативних документів для оцінки наявності prior information та відсутності провокації.
Оцінюючи доводи апеляційних скарг щодо наявності у матеріалах провадження документів СБУ, датованих 22 та 23 березня 2018 року, колегія суддів перевіряє, чи свідчить зазначена обставина про штучне формування правоохоронними органами кримінальної ситуації, чи, навпаки, підтверджує природний та послідовний порядок виявлення можливого корупційного правопорушення.
Такий аналіз здійснюється з урахуванням стандартів ЄСПЛ щодо встановлення моменту виникнення первинної інформації, ролі держави у формуванні кримінальної ситуації та допустимості подальшого оперативного втручання (рішення у справах «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia); «Матановіч проти Хорватії» (Matanoviж v. Croatia)).
Саме крізь призму цього стандарту колегія суддів оцінює, чи підтверджують датування та зміст відповідних оперативних документів послідовність реагування держави на вже наявний зовнішній сигнал про можливе правопорушення, чи, навпаки, можуть свідчити про штучне формування підстав для початку кримінального переслідування.
Колегія суддів відхиляє доводи захисту про те, що складення оперативного рапорту тотожне початку кримінального переслідування.
Рапорт оперативного співробітника ІНФОРМАЦІЯ_12 є внутрішнім службовим документом, який фіксує отримання первинної сигнальної інформації про можливе правопорушення та сам по собі не є процесуальним актом початку кримінального провадження.
Саме тому складення такого рапорту не створює кримінального провадження, а лише фіксує отримання інформації, яка надалі підлягає перевірці та процесуальному реагуванню у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом.
Відповідно до законодавства про оперативно-розшукову діяльність правоохоронні органи зобов`язані приймати, реєструвати та перевіряти інформацію про злочини, що готуються або вчиняються.
Той факт, що заявник спочатку звернувся до СБУ, де інформація була задокументована у формі рапорту, а надалі передана до органу досудового розслідування для внесення відомостей до ЄРДР, відповідає типовій та законній процедурі виявлення латентних злочинів.
Сам по собі факт документування отриманої інформації у формі оперативного рапорту не свідчить про ініціювання державою кримінального переслідування, а навпаки підтверджує фіксацію первинного зовнішнього сигналу про можливе правопорушення, який потребував подальшої перевірки у встановленому законом порядку.
Колегія суддів також звертає увагу на значення часової послідовності подій.
Матеріали провадження підтверджують:
- наявність інформаційних документів СБУ від 22-23 березня 2018 року;
- внесення відомостей до ЄРДР - 26 березня 2018 року;
- перші процесуальні дії щодо НСРД - лише після внесення відомостей до ЄРДР.
Зокрема:
- перше клопотання про проведення НСРД - 27 березня 2018 року;
- перша ухвала слідчого судді про дозвіл на НСРД - 27 березня 2018 року.
До моменту внесення відомостей до ЄРДР жодних НСРД щодо обвинуваченої не проводилося.
Це свідчить, що діяльність ІНФОРМАЦІЯ_12 до 26 березня 2018 року носила виключно аналітично-інформаційний характер та була спрямована на перевірку отриманого зовнішнього сигналу, а не на формування кримінальної ситуації.
У цьому контексті додаткового значення для встановлення наявності попередньої інформації (prior information) як обов`язкового елементу допустимого оперативного втручання набуває аналіз документів оперативного характеру, складених до моменту початку процесуального розслідування.
Наявність документів СБУ, датованих до моменту реєстрації кримінального провадження, об`єктивно підтверджує, що інформація про можливе вимагання неправомірної вигоди існувала як попередня та перевірювана інформація, тобто незалежно від подальших процесуальних дій органу досудового розслідування.
Ця обставина прямо узгоджується з підходом ЄСПЛ, відповідно до якого ключовим є встановлення того, що держава отримала інформацію про можливу злочинну діяльність із зовнішнього джерела до початку активного оперативного втручання (рішення у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява №25829/94, рішення від 09 червня 1998 року).
Отже, наявність таких документів не лише не свідчить про провокацію, а навпаки підтверджує реактивний характер подальших дій держави.

Колегія суддів критично оцінює доводи захисту про нібито штучне датування оперативних документів.
Передача інформації від оперативного підрозділу до органу досудового розслідування об`єктивно потребує часу для оформлення службових документів, перевірки інформації та її процесуального оформлення.
Факт отримання матеріалів прокурором 26 березня 2018 року підтверджує своєчасне реагування держави на отриману інформацію відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Жодних об`єктивних доказів штучного створення або оформлення заднім числом відповідних документів стороною захисту не надано.
Наведена послідовність отримання, фіксації та подальшої перевірки первинної інформації має визначальне значення для оцінки доводів апеляційних скарг щодо можливого провокаційного характеру дій правоохоронних органів.
Наявність оперативних документів СБУ, складених до моменту внесення відомостей до ЄРДР, свідчить про те, що інформація про можливе правопорушення існувала ще до початку процесуального реагування держави та була отримана у межах природної процедури фіксації первинного сигналу про можливу протиправну діяльність.
Така послідовність подій підтверджує, що подальші дії правоохоронних органів мали реактивний характер і були зумовлені отриманням зовнішньої інформації, а не самостійним формуванням кримінальної ситуації.
Фактична наявність документально зафіксованої первинної інформації до моменту офіційної реєстрації кримінального провадження узгоджується з логікою виявлення латентних корупційних правопорушень і спростовує твердження про можливе штучне створення злочину або його «конструювання» у день внесення відомостей до ЄРДР.
Навпаки, така послідовність підтверджує, що об`єктивна підозра сформувалася на підставі інформації, отриманої з незалежного від правоохоронних органів джерела.
За таких умов наявність ранніх оперативних документів не лише не ставить під сумнів допустимість подальших доказів, а й підтверджує законність формування підстав для початку кримінального провадження та відсутність ознак провокації злочину.
Сукупність установлених фактичних обставин свідчить, що інформація про можливе кримінальне правопорушення виникла поза межами діяльності правоохоронних органів, була достатньо конкретизованою, об`єктивно перевірюваною та отриманою з незалежного зовнішнього джерела.
Такий висновок ґрунтується на аналізі джерела походження первинної інформації, її змістовної конкретності, перевірюваності, незалежності джерела отримання, часової послідовності формування відповідних відомостей, а також характеру подальших дій правоохоронних органів.
Встановлена хронологія подій підтверджує, що відповідна інформація сформувалася у межах фактичної комунікації між учасниками реально існуючих правовідносин та була зафіксована правоохоронними органами вже після її виникнення, що виключає висновок про самостійне формування державою кримінальної ситуації або створення нею передумов для виникнення відповідного кримінального наміру.
За таких умов дії правоохоронних органів мали реактивний характер та були спрямовані на перевірку вже отриманої попередньої інформації (prior information), а не на ініціювання або штучне моделювання протиправної поведінки особи.
У сукупності наведене свідчить, що на момент початку оперативного втручання існувала об`єктивна підозра, сформована на підставі інформації з незалежного джерела та отримана до початку будь-яких негласних заходів, що відповідає стандартам практики ЄСПЛ щодо допустимості оперативного втручання держави та виключає наявність ознак провокації злочину (рішення у справі «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява №25829/94, рішення від 09 червня 1998 року).
Таким чином, аналіз джерела походження первинної інформації, її змістовної конкретності, перевірюваності, незалежності джерела отримання, а також часової послідовності фіксації відповідних відомостей свідчить, що правоохоронні органи діяли у відповідь на вже існуючий зовнішній сигнал про можливу протиправну діяльність.
За таких умов підстави для початку оперативного втручання держави не були результатом штучного формування кримінальної ситуації, а виникли незалежно від діяльності правоохоронних органів у межах реальних правовідносин між учасниками відповідної комунікації.
Отже, у межах перевірки першого критерію відмежування допустимого оперативного реагування від провокації злочину колегія суддів доходить висновку про наявність у правоохоронних органів об`єктивної попередньої інформації (prior information), достатньої для початку перевірки повідомлення про можливе кримінальне правопорушення.
Такий підхід до оцінки наявності попередньої об`єктивної інформації (prior information) відповідає правовим позиціям, сформованим у практиці Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо критеріїв відмежування допустимого оперативного реагування держави від провокації злочину.
Так, у постанові колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_23 (ККС) від 12 травня 2021 року у справі №750/10362/17 (провадження №51-5319км20) Верховний Суд зазначив, що створення штучної обстановки під час проведення спеціального слідчого експерименту саме по собі не свідчить про провокацію злочину. Така обстановка є допустимою за умови, що вона формується на основі наявної у правоохоронних органів інформації про злочинну діяльність особи та максимально відтворює передбачувані обставини відповідної злочинної діяльності.
У постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 25 квітня 2024 року у справі №695/2759/20 Верховний Суд наголосив, що для спростування доводів про провокацію сторона обвинувачення повинна довести наявність конкретних, об`єктивних і перевірюваних даних, які свідчили б про початок злочинних дій з боку особи ще до внесення відомостей до ЄРДР.
Аналогічний підхід висловлено у постанові колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_23 від 14 травня 2025 року у справі №484/4922/19, де Верховний Суд зазначив, що при оцінці доводів про провокацію передусім має бути встановлено, чи існувала об`єктивна підозра щодо причетності особи до злочинної діяльності або її схильності до вчинення злочину, а також чи мали органи влади можливість обґрунтувати наявність достатніх підстав для проведення відповідної негласної операції.
Крім того, у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 9 липня 2024 року у справі №162/426/19 Верховним Судом зазначено, що спростовуючи версію провокації злочину, сторона обвинувачення повинна надати належні та допустимі докази, які підтверджують наявність попередньої злочинної діяльності особи до моменту вчинення інкримінованого правопорушення.
Водночас у постанові колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_24 від 18 квітня 2024 року у справі №167/498/22 Верховним Судом звернуто увагу на те, що сама по собі відсутність задокументованих фактів попередньої злочинної діяльності особи не є безумовною підставою для висновку про її підбурювання до кримінального правопорушення.
Таким чином, наведені правові позиції Верховного Суду підтверджують, що вирішальним для оцінки доводів про можливу провокацію є встановлення наявності у правоохоронних органів попередньої об`єктивної інформації про можливу злочинну діяльність, яка дозволяє обґрунтовано ініціювати оперативне втручання та підлягає подальшій перевірці у встановленому законом порядку. 
Як установлено під час апеляційного перегляду цього кримінального провадження, відповідна інформація про можливі неправомірні вимоги сформувалася у межах безпосереднього спілкування між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 ще до моменту звернення заявника до правоохоронних органів та до початку проведення будь-яких негласних заходів. Саме у ході такого позапроцесуального спілкування, яке виникло у контексті реально існуючого судового провадження за участю ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », заявником була отримана інформація, що стала підставою для подальшого звернення до правоохоронних органів.
Подальша фіксація цієї інформації у документах оперативного характеру, зокрема у рапортах співробітників СБУ від 22 та 23 березня 2018 року, передувала внесенню відомостей до ЄРДР 26 березня 2018 року. Після внесення відповідних відомостей до ЄРДР орган досудового розслідування звернувся з клопотанням про проведення НСРД, яке було розглянуто слідчим суддею, а перша ухвала про надання дозволу на проведення таких дій також постановлена 27 березня 2018 року. Наведена послідовність подій свідчить, що до моменту початку проведення негласних заходів правоохоронні органи вже володіли інформацією про можливі неправомірні вимоги, отриманою від заявника у межах його безпосереднього спілкування з суддею.
За таких умов отримання державою відповідної інформації мало реактивний характер, а подальші процесуальні та оперативні дії були спрямовані на перевірку вже сформованого зовнішнього сигналу про можливу протиправну діяльність, а не на створення кримінальної ситуації або формування передумов для виникнення відповідного злочинного наміру.
Таким чином, встановлена під час апеляційного перегляду хронологія подій підтверджує, що інформація, яка стала підставою для початку перевірки можливого кримінального правопорушення, виникла незалежно від діяльності правоохоронних органів та існувала до початку оперативного втручання, що узгоджується з підходом, сформованим у практиці Верховного Суду, та виключає висновок про штучне створення правоохоронними органами кримінальної ситуації.
Пасивність поведінки агента та відсутність ознак підбурювання (Requirement of passivity / Passive manner).
Перевіряючи доводи апеляційних скарг у межах другого критерію, колегія суддів з`ясовує, чи обмежувалися дії осіб, які діяли за дорученням або під контролем правоохоронних органів, пасивним документуванням протиправної діяльності, чи їхні дії мали активний, ініціативний або спонукальний характер, здатний вплинути на формування або ескалацію злочинного наміру обвинуваченої.
У цьому контексті суд перевіряє доводи сторони захисту щодо: статусу заявника ОСОБА_12 як «професійного агента-провокатора» через його попередню співпрацю з правоохоронними органами; використання авторитету Голови КАС ВС ОСОБА_13 як інструменту тиску та примусу до вчинення злочину; незаконності та провокаційного характеру отримання особистого номера телефону судді; ініціативної ролі заявника у визначенні схеми передачі неправомірної вигоди («5 на початку, 5 у кінці») та ігнорування ним висловленої відмови обвинуваченої.
Колегія суддів також враховує процесуальний стандарт розподілу тягаря доказування: оскільки стороною захисту висунуто небезпідставну скаргу (arguable claim) на підбурювання, тому обов`язок доведення відсутності провокації та пасивності дій агентів покладається на сторону обвинувачення.
Оцінка зазначених доводів здійснюється крізь призму стандарту «пасивної поведінки», сформульованого у сталій практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia); «Матановіч проти Хорватії» (Matanoviж v. Croatia)). Відповідно до цих стандартів, дії агентів держави є допустимими лише тоді, коли вони «приєднуються» до злочинної діяльності, що розвивається природним шляхом, не проявляючи наполегливості, тиску чи надмірного спонукання, без яких злочин не був би вчинений.
З огляду на цей стандарт колегія суддів перевіряє не сам факт контактів між заявником та обвинуваченою, а їх характер, інтенсивність і спрямованість, тобто чи були такі контакти формою пасивного документування вже наявної протиправної поведінки, чи набули ознак ініціативного спонукання до її вчинення.
Саме тому для вирішення доводів апеляційних скарг у межах цього критерію вирішального значення набуває аналіз характеру взаємодії між заявником та обвинуваченою, змісту їхніх розмов, а також розподілу ініціативи у визначенні умов відповідної «співпраці». Такий аналіз дає можливість встановити, чи обмежувалися правоохоронні органи пасивним спостереженням та документуванням подій, що розвивалися незалежно від їхніх дій, чи, навпаки, їхня участь мала ініціативний або спонукальний характер і фактично вплинула на формування або реалізацію відповідного злочинного наміру.
Щодо статусу заявника та характеру його співпраці з правоохоронними органами.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо особи заявника ОСОБА_12 , колегія суддів встановлює, чи діяв він у цьому провадженні як інструмент штучного створення злочину («agent provocateur»), чи його дії були обумовлені легітимним приватним інтересом захисту прав юридичної особи. Сторона захисту стверджує, що численні попередні звернення ОСОБА_12 до правоохоронних органів свідчать про його професійну діяльність як провокатора та штучний характер обвинувачення. Колегія суддів вважає такі твердження неспроможними з огляду на наступне.
Усталена практика ЄСПЛ (рішення у справі «Матановіч проти Хорватії» (Matanoviж v. Croatia) §.132) не містить заборони на використання допомоги осіб, які раніше вже повідомляли про злочини. Сам по собі факт досвіду взаємодії з правоохоронними органами або навіть статус зареєстрованого інформатора не трансформує дії особи автоматично у провокацію, якщо у конкретному провадженні вона не діяла за вказівкою влади з метою підбурювання, а обмежувалася пасивним документуванням протиправної діяльності.
Отже, у межах цього критерію перевірці підлягає не абстрактна «репутація» заявника чи сам факт його попередньої взаємодії з правоохоронними органами, а його конкретна роль саме у цьому кримінальному провадженні - чи діяв він автономно у межах власного легітимного інтересу, чи виконував функцію контрольованого інструмента підбурювання.
Матеріали провадження не містять жодних даних, які б свідчили про перебування ОСОБА_12 у матеріальній чи службовій залежності від СБУ, отримання ним регулярної винагороди або виконання спеціальних завдань з ініціювання злочинів. Навпаки, встановлені обставини підтверджують його статус приватної особи, яка добровільно погодилася на конфіденційне співробітництво у конкретній справі з метою викриття корупційного правопорушення. Визначальним для розмежування допустимої участі заявника у викритті злочину від провокації є наявність у нього власного легітимного інтересу у відповідних правовідносинах, що у даному випадку підтверджується його процесуальною та господарською заінтересованістю.
Доводи захисту про сталі зв`язки ОСОБА_12 з ІНФОРМАЦІЯ_12 та його нібито постійне перебування у приміщеннях цього органу також не підтверджуються матеріалами справи. Відповіді ІНФОРМАЦІЯ_12 на адвокатські запити свідчать лише про його перебування у будівлі СБУ 10 травня 2018 року, тобто в день проведення негласної операції, тоді як інформація про систематичне відвідування інших приміщень відсутня. Сам факт перебування поруч із адміністративними будівлями СБУ не може бути розцінений як доказ його агентурної діяльності.
Відмова суду першої інстанції у наданні захисту доступу до документів ІНФОРМАЦІЯ_12 , що містять відомості про оперативно?розшукову діяльність, була обґрунтованою з огляду на їх статус як державної таємниці. Відсутність доступу до таких документів не позбавила суд можливості перевірити доводи про провокацію злочину іншим шляхом - через аналіз показань свідка, хронології подій та інших доказів у їх сукупності. ЄСПЛ у своїй практиці (зокрема, «Чохонелідзе проти Грузії», АДРЕСА_2 ) визнає, що процесуальний аспект скарги на провокацію може бути перевірений і без доступу до секретних матеріалів, якщо суд досліджує інші докази у їх взаємозв`язку.
Аналіз показань свідка ОСОБА_12 підтверджує, що його мотивація ґрунтувалася на попередньому негативному досвіді банкрутства власного бізнесу через корупційний тиск та сформованій у зв`язку з цим громадянській позиції, що узгоджується з цілями Закону України «Про запобігання корупції». Матеріали провадження не містять жодних доказів того, що ОСОБА_12 діяв заради покращення статистичних показників правоохоронного органу чи мав прихований мотив підбурювання. Навпаки, його активність носила виключно реактивний характер - була відповіддю на загрозу законним інтересам ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та на чіткі ознаки вимагання, що виникли у ході спілкування з суддею.
За таких умов доводи захисту про те, що заявник діяв як «професійний провокатор», спростовуються встановленими фактами його реальної господарської та процесуальної заінтересованості у результаті розгляду адміністративної справи, відсутністю ознак фінансової чи іншої залежності від органів слідства, а також законністю відмови у доступі до секретних матеріалів СБУ. Отже, участь ОСОБА_12 у проведенні НСРД не порушувала принципу пасивності, оскільки він діяв не з метою штучного створення злочину, а з метою документування протиправної вимоги, зверненої до нього як до представника сторони у справі.
Щодо ініціації контакту та ролі Голови КАС ВС (фактор «авторитетного впливу»).
Сторона захисту у своїй версії подій стверджувала, що залучення Голови ІНФОРМАЦІЯ_25 ОСОБА_13 до комунікації з обвинуваченою було використано правоохоронними органами як інструмент психологічного тиску та «активного формування ситуації злочину». Захист наполягав, що високий посадовий статус рекомендатора об`єктивно зумовлював вимушену поведінку ОСОБА_5 та позбавляв її можливості відмовитися від зустрічі. Оцінюючи ці доводи крізь призму стандартів суддівської незалежності та критеріїв відсутності підбурювання, колегія суддів вважає їх юридично неспроможними.
Навіть розглядаючи версію захисту як факт, аналіз змісту комунікації не дає підстав вважати, що вона мала ознаки підбурювання у розумінні практики ЄСПЛ (зокрема, рішення «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia). Дії третьої особи не супроводжувалися тиском, погрозами, шантажем або обіцянками кар`єрних преференцій, спрямованими на подолання волі судді. Як підтвердила у своїх показаннях сама обвинувачена, розмова мала характер побутового прохання «допомогти та проконсультувати» у справі ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », без будь?яких вказівок на прийняття завідомо неправосудного рішення чи отримання неправомірної вигоди. Разом з цим, свідок ОСОБА_13 під час допиту категорично заперечив факт направлення будь?яких осіб до обвинуваченої з метою вирішення судових справ. Отже, навіть у межах версії захисту відсутні дані про те, що контакт мав злочинний підтекст або був частиною спланованої операції з примусу судді до злочину.
Критично оцінюючи посилання захисту на «страх перед впливовою людиною» як на виправдання позапроцесуальних взаємин, колегія суддів наголошує, що така позиція є несумісною зі статусом професійного судді та суперечить гарантіям суддівської незалежності. Відповідно до ст.126 Конституції України та ст.48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суддя у своїй діяльності є незалежним від будь?якого незаконного впливу, тиску або втручання. Закон покладає на суддю імперативний обов`язок: у разі будь?якого втручання в його діяльність, навіть з боку керівництва суду чи вищих інстанцій, невідкладно повідомити про це Вищу раду правосуддя та Генерального прокурора. За версією обвинуваченої ОСОБА_5 , будучи досвідченим юристом, проігнорувала цей обов`язок. Замість офіційного реагування на «втручання» у встановленому законом порядку, вона обрала шлях неформальних вечірніх зустрічей у ресторанах « ІНФОРМАЦІЯ_7 » та « ІНФОРМАЦІЯ_8 », що свідчить про добровільність її дій, а не про вимушеність чи безвихідь.
Більше того, навіть розглядаючи події крізь призму версії самої обвинуваченої, колегія суддів зазначає, що подальші обставини (зокрема використання зашифрованої термінології та перехід до обговорення конкретних сум) доводять трансформацію ролі посередника саме у її свідомості. Фігура ОСОБА_13 фактично сприймалася не як чинник примусу, а як своєрідний «фільтр безпеки». У такому разі рекомендація колеги слугувала для неї гарантією того, що заявник не є «випадковою особою» з вулиці або провокатором, що дозволило їй з меншим острахом вступити в переговори. Проте, як тільки контакт був встановлений, ОСОБА_5 почала діяти автономно. Момент, коли обговорення перейшло у площину конкретних сум («5 на початку, 5 в кінці») та зустрічних вимог щодо лобіювання її професійних інтересів (допомога в оцінюванні), став моментом остаточного формування її самостійного злочинного умислу, який вже не залежав від ймовірної первинної рекомендації.
З огляду на викладене, доводи сторони захисту про використання знайомства або авторитету третьої особи для ініціації зустрічі, навіть якщо виходити з їхньої версії, не свідчать про провокацію. За матеріалами справи відсутні ознаки тиску з боку агента, а роль ОСОБА_13 у цій версії постає лише як умовний «ключ» для встановлення контакту. Надання цьому контакту кримінального змісту було результатом добровільних дій ОСОБА_5 , яка погодилася на обговорення неправомірної вигоди, що підтверджується подальшою хронологією подій, яку колегія аналізує нижче.
Щодо джерела отримання номера телефону.
Сам по собі факт встановлення контакту між заявником та обвинуваченою, незалежно від способу отримання номера телефону або рекомендації третьої особи, не може розцінюватися як підбурювання до вчинення злочину. У розумінні практики ЄСПЛ вирішальним є не сам факт комунікації чи її ініціації, а характер подальшої поведінки учасників: чи супроводжувався контакт наполегливими пропозиціями, тиском або іншим спонуканням до вчинення злочину, без яких відповідні дії не були б здійснені. Відтак саме зміст і розвиток подальших переговорів, а не обставини первинного встановлення контакту, мають визначальне значення для оцінки доводів про можливу провокацію.
Саме тому колегія суддів оцінює обставини отримання номера телефону та встановлення первинного контакту лише як передумову комунікації, але не як самостійну ознаку провокації, оскільки вирішальне значення у світлі стандартів ЄСПЛ має подальша поведінка сторін та розподіл ініціативи у розвитку домовленостей.
Сторона захисту у своїй версії подій стверджувала, що саме факт володіння ОСОБА_12 особистим номером телефону судді свідчить про активну провокацію та використання правоохоронними органами прихованих механізмів впливу.
Колегія суддів, оцінюючи ці доводи як юридично неспроможні, виходить із того, що захист акцентує увагу на «неперевіреності» способу отримання номера телефону ОСОБА_5 . Разом із тим у сучасних умовах отримання контактних даних посадової особи не є надскладним завданням і саме по собі не може свідчити про використання ресурсів правоохоронних органів або про організацію штучної кримінальної ситуації. Для оцінки дотримання критерію пасивності юридично значущим є не спосіб отримання номера телефону, а характер та зміст подальшої комунікації між її учасниками.
Як установлено судом, ОСОБА_5 не виявила жодного здивування чи обурення з приводу дзвінка від ОСОБА_12 на її особистий номер телефону. Навпаки, замість того щоб припинити небажаний контакт, заблокувати номер або наголосити на виключно офіційному порядку комунікації, вона фактично легітимізувала цей канал зв`язку.
Більше того, матеріали провадження свідчать про подальшу ініціативність самої обвинуваченої. Зокрема, вона самостійно перетелефонувала заявнику увечері 20 березня 2018 року, використовуючи номер телефону своєї дочки. Така поведінка може свідчити про усвідомлене бажання перевести комунікацію за межі офіційного контролю та надати їй приватного характеру.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи захисту щодо способу отримання номера телефону не свідчать про наявність провокації. Вирішальним для оцінки поведінки сторін залишається волевиявлення обвинуваченої: ОСОБА_5 мала всі можливості припинити подальшу комунікацію, однак натомість обрала шлях її продовження, поглиблення та фактичного убезпечення через використання альтернативних номерів телефонів.
Щодо ініціативи у визначенні умов («5 на початку, 5 в кінці») та спростування версії про відмову
Сторона захисту у своїй версії подій стверджувала, що схема передачі неправомірної вигоди була нав`язана заявником ОСОБА_12 , тоді як ОСОБА_5 нібито послідовно відмовлялася від неї. Колегія суддів ретельно перевірила ці доводи та відхиляє їх як юридично неспроможні.
При цьому враховано правову позицію Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 16 грудня 2025 року у справі №626/1948/17, відповідно до якої для встановлення факту провокації визначальним є з`ясування наявності з боку правоохоронних органів саме спонукання особи до вчинення злочину. Іншими словами, необхідно встановити, чи обмежилися агенти пасивним документуванням протиправної діяльності, чи своїми активними діями схилили особу до вчинення злочину, який інакше не був би вчинений.
Доводи захисту про наявність такого спонукання спростовуються зафіксованою динамікою спілкування, яка демонструє еволюцію поведінки обвинуваченої від професійної обережності до активного ведення переговорів. Додатково це підтверджується матеріалами справи: у рапорті старшого оперуповноваженого СБУ ОСОБА_22 від 23 березня 2018 року вже містилися дані про ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК, із зазначенням прізвища судді, розміру неправомірної вигоди (від 5 000 до 10 000 доларів США), умов її залежності (від кількості поданих позивачем клопотань) та конкретної справи (№826/16498/16). Це свідчить, що інформація про умови неправомірної вигоди була зафіксована в офіційному документі СБУ ще до процесуального залучення ОСОБА_12 як агента, а отже, не може розглядатися як нав`язана ним у перебіг переговорів.
Версія захисту про «категоричну відмову» судді під час зустрічі 21 березня 2018 року також не витримує критичної перевірки при співставленні з її подальшими діями. Згідно з матеріалами НСРД, вже на наступній зустрічі 29 березня 2018 року ОСОБА_5 не виявила жодних ознак психологічного дискомфорту чи наміру припинити спілкування з особою, яка нібито її провокувала. Навпаки, судом зафіксовано її ініціативну завуальовану поведінку: вона за власною волею повернулася до обговорення фінансової складової, використовуючи засоби конспірації - невербальні знаки (постукування виделкою по тарілці, що імітувало дзвін монет) та власноручне обведення цифр на папері, принесеному заявником. Така зміна позиції без будь-якого зафіксованого зовнішнього тиску свідчить про те, що попередня вербальна «відмова» (якщо вона і мала місце) була лише елементом перевірки надійності співрозмовника та захисту від можливого документування.
Найбільш переконливим доказом активної ролі ОСОБА_5 та відсутності пасивної покори з її боку є зміст розмови від 03 квітня 2018 року. У цій бесіді зафіксовано не просто згоду на пропозицію, а повноцінний процес корупційного торгу, у якому суддя виступає рівноправним, а подекуди й домінуючим суб`єктом. Зокрема, у момент, коли ОСОБА_12 намагався уточнити умови передачі коштів, саме ОСОБА_5 продемонструвала кращу обізнаність у «параметрах угоди», виправивши його та нагадавши раніше озвучену схему:
«Не ну вы говорили 5 вначале, 5 в конце, если на то пошло. Помните, как вы говорили?».
Той факт, що обвинувачена запам`ятала, проаналізувала та сама нагадала агенту схему етапності виплат, свідчить про те, що вона внутрішньо прийняла ці умови як обов`язкові для виконання.
Більше того, суддя виявила зустрічну ініціативу щодо зміни предмета неправомірної вигоди, що є ключовим маркером відсутності провокації. Вона запропонувала замінити грошову винагороду на допомогу у проходженні кваліфікаційного оцінювання, заявивши:
«Я готова, смотрите, если вы реально потом поможете в оценивании... То мне деньги не нужны... Может таким образом?».
Висунення обвинуваченою власних умов та пропозиція альтернативних варіантів «співпраці» (бартер впливу замість готівки) свідчить про наявність стійкого умислу на отримання вигоди. Особа, яку дійсно підбурюють або примушують до злочину, намагається уникнути контакту, а не шукає найбільш вигідних та безпечних для себе форм реалізації злочинного наміру.
Остаточно версію про примус нівелює поведінка ОСОБА_5 під час безпосередньої передачі коштів 10 травня 2018 року. Замість відмови чи вагань вона виявляла занепокоєння виключно через безпеку операції, дорікаючи заявнику за відсутність елементарної конспірації:
«Боже, ну вы же взрослый человек... Вы хоть бы их в конвертик засунули... Или в бумажку какую-то».
Вона особисто запропонувала більш безпечне місце для передачі коштів у салоні автомобіля («А может, вы будете выходить, может, в машине лучше») та вживала активних заходів, щоб приховати отримане від камер відеонагляду. Це свідомі, холоднокровні дії особи, яка прагне отримати злочинний результат, мінімізуючи ризики викриття, що виключає кваліфікацію її поведінки як такої, що була зумовлена провокацією.
Отже, версія захисту про нав`язування умов ОСОБА_12 не підтверджується. Навпаки, зафіксовано, що саме ОСОБА_5 у розмові від 03 квітня 2018 року нагадала співрозмовнику схему етапності виплат («5 на початку, 5 в кінці»), чим засвідчила її прийняття та власну обізнаність у деталях домовленості.
Таким чином, аналіз фактичних обставин справи у їх сукупності дозволяє колегії суддів перейти до підсумкової оцінки дотримання критерію пасивності, оскільки встановлені факти свідчать про те, що роль правоохоронних органів обмежувалася створенням умов для виявлення корупційного наміру, який обвинувачена реалізувала самостійно та ініціативно.
Узагальнюючи наведені вище аргументи та співставляючи їх із правовими стандартами, колегія суддів переходить до остаточного висновку щодо дотримання принципу пасивності.
Резюмуючи проведений аналіз поведінки учасників негласної операції крізь призму стандарту пасивності (requirement of passivity), колегія суддів приходить до переконання, що правоохоронні органи та заявник не виходили за межі дозволеного законом спостереження та не здійснювали підбурювання до злочину. Сукупність досліджених доказів у їх взаємозв`язку повністю спростовує версію захисту про те, що ОСОБА_5 стала жертвою спланованої провокації.
Встановлені судом обставини переконливо свідчать, що дії ОСОБА_12 носили суто реактивний характер: він лише створив «нагоду» (opportunity) для реалізації корупційного умислу, тоді як змістовне наповнення цієї нагоди - суми, етапність виплат, способи конспірації та альтернативні варіанти винагороди - диктувала сама обвинувачена. Жодного факту психологічного тиску, погроз, шантажу чи надмірного умовляння, здатного зламати волю особи або схилити її до дій, які вона не мала наміру вчиняти, судом не встановлено.
Колегія суддів також визнає юридично неспроможними посилання захисту на фігуру Голови ІНФОРМАЦІЯ_25 ОСОБА_13 як на інструмент «авторитетного примусу». Зафіксовані матеріалами справи дії ОСОБА_5 - використання засобів конспірації та її швидкий перехід до активного торгу - не узгоджуються з цією версією. Натомість вони свідчать, що залучення високопосадовця виконувало лише функцію «фільтра безпеки» та засобу встановлення контакту через перевіреного посередника, але не підтверджує твердження про примус чи формування злочинного наміру ззовні.
Вирішальним для висновку про відсутність провокації є встановлена судом динаміка умислу обвинуваченої. Матеріали справи не містять об`єктивних даних про справжню відмову судді від отримання вигоди на будь-якому етапі. Навпаки, кожна наступна зустріч демонструвала прогресуючу ініціативність самої ОСОБА_5 - від обведення сум на папері до самостійного коригування етапів виплат та пропозицій щодо лобіювання її кар`єрних інтересів. Така еволюція поведінки є несумісною з позицією жертви провокації.
За таких умов колегія суддів констатує: волевиявлення ОСОБА_5 було вільним, свідомим та автономним. Правоохоронні органи лише пасивно «приєдналися» до злочинної діяльності, «автором», «режисером» та «головним бенефіціаром» якої виступила сама обвинувачена. Спроби захисту інтерпретувати професійну обережність судді як «опір провокації» спростовуються її ж активними діями, спрямованими на успішну та безпечну реалізацію корупційної угоди.
Таким чином, доводи апеляційних скарг про порушення п.1 ст.6 Конвенції в аспекті недотримання вимоги пасивності та наявності підбурювання підлягають відхиленню як необґрунтовані.
Узагальнюючи наведені вище обставини та співставляючи їх зі стандартом пасивності (Requirement of passivity / Passive manner), колегія суддів виходить із того, що вирішальним для констатації провокації є не сам факт контактів агента із підозрюваною особою чи створення «умов» для фіксації події, а наявність активного спонукання з боку представників держави (або контрольованих ними осіб) до вчинення злочину, який без такого втручання не був би вчинений. У цьому контексті суд оцінює, чи проявляли агенти ініціативу у контактах, чи робили повторні пропозиції попри початкову відмову, чи вдавалися до наполегливих нагадувань, тиску або нав`язування схеми (постанова ККС ВС від 16 грудня 2025 року у справі №626/1948/17).
Зі сформульованого Верховним Судом підходу також випливає, що про провокацію може йтися лише тоді, коли правоохоронні органи штучно створюють ситуацію з метою спонукати особу до вчинення злочину; натомість, коли вони долучаються до фіксації на певному етапі розвитку подій, зокрема після подання заяви про злочин, це свідчить про пасивну роль держави, яка полягає у належному документуванні кримінального правопорушення (постанова ККС ВС від 28 березня 2023 року у справі №391/729/15-к). Саме такий реактивний характер втручання встановлено судом у цьому провадженні: держава не створювала комунікацію між сторонами, а приєдналася до її фіксації після отримання повідомлення про можливі неправомірні вимоги.
Разом із тим Верховний Суд прямо вказує, що ознаками активних (провокативних) дій можуть бути: значна кількість зустрічей, їх ініціювання саме заявником, його наполегливість у численних контактах та поступове підлаштовування цих контактів під підозрюваного з урахуванням змісту його службових обов`язків - тобто така поведінка, за якої без систематичних цілеспрямованих дій представників правоохоронного органу злочин не був би вчинений (постанова ККС ВС від 21 серпня 2024 року у справі №520/7684/17). Перевіряючи доводи захисту крізь цю призму, колегія суддів встановила відсутність у матеріалах провадження сукупності саме таких «спонукальних» індикаторів: версія про нав`язування умов та «злам волі» обвинуваченої не підтверджується зафіксованою динамікою переговорів, натомість простежується автономна та ініціативна поведінка самої ОСОБА_5 , зокрема у питаннях конспірації, уточнення параметрів домовленості та коригування умов «угоди».
Додатково колегія суддів бере до уваги позицію ІНФОРМАЦІЯ_26 про те, що сам по собі факт пропозиції (або обговорення можливості) не є провокацією, якщо відсутні ознаки послідовного цілеспрямованого схиляння до кримінального правопорушення та наявні дані, які свідчать про самостійну підготовку/готовність особи до реалізації злочинного наміру (постанова ККС ВС від 26 листопада 2024 року у справі №127/30356/21). У цьому провадженні колегія суддів встановила, що ключові елементи розвитку подій (перехід до обговорення сум, етапності, способів передачі та заходів убезпечення) проявлялися не як наслідок нав`язливого тиску агента, а як результат власних рішень і поведінки обвинуваченої у межах переговорного процесу.
Отже, з урахуванням наведених правових орієнтирів Верховного Суду та встановлених фактичних обставин, колегія суддів доходить висновку, що у цьому кримінальному провадженні відсутні ознаки активного підбурювання або такого рівня ініціативного впливу з боку агента, який би мав вирішальний характер для формування злочинного наміру. Дії правоохоронних органів та заявника залишалися у межах допустимої пасивної моделі - реакції та фіксації подій, що розвивалися природним шляхом, без тиску, нав`язування, повторних пропозицій попри відмову або інших форм спонукання. За таких умов доводи апеляційних скарг про порушення вимоги пасивності та наявність провокації у межах Критерію №2 підлягають відхиленню як необґрунтовані.
Схильність особи до вчинення злочину (змістовний тест / substantive test of incitement / predisposition of the accused).
Цей критерій передбачає з`ясування, чи був злочинний намір сформований обвинуваченою особою самостійно та реалізований нею незалежно від втручання правоохоронних органів чи їхніх агентів. На цьому наголосив ЄСПЛ у рішенні у справі «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia).
Оцінюючи наведені обставини, колегія суддів переходить до з`ясування питання про наявність у обвинуваченої власної схильності до вчинення інкримінованого злочину. Така перевірка здійснюється шляхом оцінки її поведінки як до початку оперативного втручання, так і під час його проведення, з метою встановлення, чи був відповідний умисел результатом автономного рішення самої особи, чи він виник виключно під впливом дій агентів держави. Зазначене питання є ключовим для розмежування допустимої оперативної діяльності від недопустимої провокації, що узгоджується з підходом, виробленим у практиці Європейського суду з прав людини.
З огляду на викладене, колегія суддів звертається до практики ЄСПЛ, зокрема до рішень у справах «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania); «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява №25829/94, рішення від 9 червня 1998 року; а також «Akbay та інші проти Німеччини» (Akbay and Others v. Germany), заяви №40495/15, №40913/15 та №37273/15, рішення від 15 жовтня 2020 року. У цих рішеннях сформульовано так званий «змістовний тест», спрямований на встановлення того, чи існував у особи власний злочинний намір та готовність до його реалізації, або ж відповідний умисел був сформований унаслідок втручання агентів держави. Зазначений тест окреслює межу між допустимою фіксацією вже існуючої поведінки та недопустимою провокацією, що має значення для оцінки доводів сторін у цьому провадженні.
Саме з огляду на цей стандарт колегія суддів перевіряє, чи свідчить зафіксована у матеріалах провадження поведінка ОСОБА_5 про її внутрішню готовність до реалізації корупційної домовленості, чи, навпаки, вказує на формування відповідного умислу виключно під впливом зовнішнього спонукання.
У своїй практиці ЄСПЛ наголошує, що схильність до вчинення злочину (predisposition) оцінюється не за минулими судимостями чи загальною репутацією особи, а виключно за її конкретною поведінкою у процесі контактів. Такий підхід чітко сформульовано, зокрема, у рішенні у справі «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania), а також у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява №25829/94, рішення від 9 червня 1998 року. Важливими критеріями при цьому є швидкість погодження на протиправну пропозицію, активність у обговоренні її умов, знання способів конспірації та здійснення реальних дій, спрямованих на досягнення злочинного результату.
Отже, у межах цього критерію суд оцінює не абстрактну характеристику особи, а конкретні прояви її поведінки у розвитку відповідної комунікації: чи виявляла вона ініціативність, чи приймала умови домовленості як власні, чи вчиняла дії, спрямовані на її практичну реалізацію.
Разом із тим оцінюються доводи захисту, відповідно до яких ОСОБА_5 нібито не мала схильності до вчинення інкримінованого злочину. Зазначені твердження є лише версією сторони захисту та не знаходять підтвердження у фактичних даних, встановлених матеріалами провадження.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини у справах про корупційні злочини, схильність особи до правопорушення не потребує доказів тривалого планування чи «архіву» минулих дій. Вона проявляється у готовності прийняти пропозицію неправомірної вигоди одразу після виникнення відповідної нагоди. Такий підхід підтверджено, зокрема, у рішенні у справі «Веселов та інші проти Росії» (Veselov and Others v. Russia), заяви №23200/10, №24009/07 та №556/10, рішення від 2 жовтня 2012 року, у якому Суд зазначив, що пасивність держави визнається лише тоді, коли особа вже була залучена до злочинної діяльності або виявляла готовність до неї.
Оцінюючи матеріали НСРД, колегія суддів звертає увагу на записи від 29 березня 2018 року та 03 квітня 2018 року, які демонструють швидкість, з якою обвинувачена перейшла від формально-офіційного спілкування до обговорення протиправних умов. Уже під час зустрічі 29 березня 2018 року у ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_7 » вона не лише обговорювала можливі процесуальні рішення, а й брала на себе ініціативу щодо того, як саме ці рішення мають виглядати без створення зовнішніх підозр. Зокрема, ОСОБА_5 зазначила:
«…мені необхідно побачити заяву з усіма додатками… І навіть знаєте, так, щоб не кидалося в очі, що я іду на поводу за вашими клопотаннями, я це можу сама зініціювати… Не треба клопотань. Я сама тоді краще, щоб не видно було, що я на поводу».
Наведене підтверджує, що обвинувачена самостійно формувала модель поведінки, спрямовану на приховану реалізацію домовленостей.
Крім того, матеріали провадження свідчать, що у цьому ж контексті обговорювалися й фінансові умови домовленостей у формі, яка виключала випадковість чи нав`язування з боку заявника. Реагуючи на репліки ОСОБА_12 щодо етапності, ОСОБА_5 зазначила:
«…ви зрозумійте, що краще як ви цю ситуацію… я ж бачу те що дають і я кажу, правильно, чи неправильно».
Наведене підтверджує, що подальший перебіг домовленостей обвинувачена безпосередньо пов`язувала з виконанням фінансових умов, демонструючи активну участь у їх формуванні.
Аналіз подальшої поведінки обвинуваченої свідчить, що саме вона надала домовленостям чіткої логічної структури. ОСОБА_5 самостійно визначила етапність передачі коштів, поєднавши її з ключовими процесуальними стадіями розгляду адміністративної справи. Це підтверджується реплікою, зафіксованою під час зустрічі 03 квітня 2018 року:
«Не ну вы говорили 5 вначале, 5 в конце, если на то пошло. Помните, как вы говорили…».
Наведене свідчить, що обвинувачена не лише реагувала на пропозиції заявника, а фактично визначала порядок реалізації домовленостей, коригуючи його дії та утримуючи в пам`яті деталі попередніх домовленостей.
Крім наведеного, матеріали провадження свідчать про здатність обвинуваченої цілеспрямовано використовувати судовий процес для реалізації домовленостей. На прохання ОСОБА_12 ОСОБА_5 без зволікань ініціювала витребування матеріалів справи з ІНФОРМАЦІЯ_6 , що було безпосередньо пов`язано з «першим етапом» оплати. При цьому вона прямо зазначала, що такі дії доцільно здійснювати з власної ініціативи, аби «не було видно, що вона йде на поводу». Наведене підтверджує, що обвинувачена самостійно використовувала процесуальні механізми для реалізації домовленостей.
Узагальнюючи встановлені обставини, колегія суддів зазначає, що швидкість, з якою законна процесуальна процедура була використана для реалізації корупційної домовленості, свідчить про те, що внутрішній намір на отримання неправомірної вигоди був сформований обвинуваченою самостійно та незалежно від будь-якого зовнішнього тиску. Такий висновок ґрунтується на фактичних даних, зафіксованих у матеріалах провадження.
Отже, оцінюючи доводи сторони захисту, відповідно до яких ОСОБА_5 нібито не планувала вчинення злочину, колегія суддів зазначає, що ця версія не знаходить підтвердження у фактичних даних матеріалів провадження. Схильність до злочину підтверджується відсутністю вагань, високим рівнем деталізації домовленостей, самостійним коригуванням суми та етапності виплат («5 вначалі, 5 в кінці»). Швидка адаптація до кримінального діалогу свідчить про готовність обвинуваченої прийняти ідею неправомірної вигоди. Відсутність компрометуючого минулого не може нівелювати очевидну корупційну зрілість її поведінки у конкретній ситуації.
Щодо версії захисту про авторитетний вплив ОСОБА_13 .
Версія сторони захисту про події, пов`язані з авторитетним впливом ОСОБА_13 , вже розглядалася крізь призму другого критерію - відсутності підбурювання. Водночас у межах третього критерію вона потребує оцінки з іншого боку - чи могла ця обставина пояснити поведінку обвинуваченої як вимушену, чи її умисел був сформований самостійно.
У цьому контексті колегія суддів оцінює доводи сторони захисту, відповідно до яких поведінка ОСОБА_5 нібито була вимушеною реакцією на авторитет голови КАС ВС ОСОБА_13 , а її подальше спілкування з ОСОБА_12 пояснювалося службовою залежністю. Такі твердження є лише версією сторони захисту та підлягають перевірці шляхом співставлення з фактичними даними, встановленими матеріалами провадження.
У межах цього критерію важливо чітко розмежувати привід для знайомства та причину вчинення злочину. Навіть якщо припустити, що авторитет ОСОБА_13 міг слугувати мотивом для першої зустрічі або надання загальної консультації, сам по собі цей фактор не може пояснити подальший тривалий корупційний діалог, ініціювання обговорення неправомірної вигоди та погодження її умов.
Показовим є характер першого контакту між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , який за своїм змістом не виходив за межі звичайного професійного спілкування. Так, під час зустрічі у березні 2018 року ОСОБА_5 , реагуючи на розповідь ОСОБА_12 про позов ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », обмежилася нейтральною фразою:
«Я подивлюся [справу] і, можливо, щось підкажу».
Зазначена репліка не містить ознак примусу чи службової залежності та може розцінюватися виключно як звичайна професійна реакція судді на звернення особи щодо судового провадження.
Відповідно до стандартів «змістовного тесту», сформульованих у практиці ЄСПЛ, зовнішній вплив може бути кваліфікований як підбурювання лише тоді, коли він має непереборний характер, супроводжується тиском, погрозами або створює ситуацію, у якій особа фактично позбавлена свободи вибору. У цьому провадженні відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_13 здійснював тиск на ОСОБА_5 з метою прийняття нею конкретного рішення чи отримання неправомірної вигоди. Більше того, сам свідок ОСОБА_13 під час допиту заперечив факт надання будь-яких вказівок щодо справи ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Саме тому у межах цього критерію вирішальним є не сам факт можливого зовнішнього авторитетного впливу як такого, а те, чи позбавляв він обвинувачену свободи автономного вибору та чи може він об`єктивно пояснити подальший розвиток її ініціативної та послідовної поведінки.
Важливо також розмежувати етичне прохання та кримінальну пропозицію. Навіть за наявності певного «авторитетного фону» перша зустріч могла залишатися у межах професійної етики. Водночас подальша поведінка ОСОБА_5 вийшла далеко за ці межі та набула ознак самостійного, усвідомленого і послідовного корупційного діалогу.
Так, уже під час зустрічі 29 березня 2018 року у ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_7 » вона не лише обговорювала можливі процесуальні дії, а й наполягала на їх реалізації у спосіб, який виключав видиму залежність від заявника, зазначаючи:
«…так, щоб не кидалося в очі, що я іду на поводу за вашими клопотаннями, я це можу сама зініціювати… Не треба клопотань. Я сама тоді краще, щоб не видно було, що я на поводу».
Така позиція несумісна з твердженням про перебування під чиїмось авторитетним тиском, оскільки свідчить про прагнення обвинуваченої самостійно контролювати як процесуальну, так і неформальну складову взаємодії.
Посилання на авторитет ОСОБА_13 також не може пояснити ініціативне обговорення фінансових умов, етапності передачі коштів та способів їх узгодження, які у подальшому неодноразово коригувалися самою ОСОБА_5 . Зокрема, під час зустрічі 03 квітня 2018 року вона прямо апелювала до попередньо узгодженої схеми:
«Не, ну вы говорили 5 вначале, 5 в конце, если на то пошло. Помните, как вы говорили…».
Наведене свідчить, що обвинувачена не лише пам`ятала умови домовленостей, але й активно контролювала їх виконання, що є ознакою сформованого та усвідомленого злочинного наміру.
Таким чином, версія сторони захисту про «авторитетний вплив» у цьому провадженні може розглядатися лише як спроба пояснити корупційну поведінку обвинуваченої зовнішнім авторитетом. Однак подальший розвиток подій свідчить про самостійність і автономність її рішень.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що поведінка ОСОБА_5 була зумовлена не страхом перед будь-якою авторитетною особою, а прагненням уникнути викриття правоохоронними органами. Особа, на яку дійсно здійснюється службовий або посадовий тиск, як правило, шукає механізмів правового захисту або звертається до відповідних органів. Натомість ОСОБА_5 , маючи безстроковий статус судді та всі конституційні гарантії суддівської незалежності, жодного разу не намагалася перевести спілкування у правове поле чи повідомити про нібито втручання у її діяльність, обравши натомість шлях посилення конспірації та неформальної координації дій.
Узагальнюючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що посилання сторони захисту на «авторитетний вплив» ОСОБА_13 не знаходить підтвердження у матеріалах кримінального провадження. Лінія поведінки ОСОБА_5 свідчить про самостійність її умислу та автономність прийнятих рішень, що виключає версію про вимушеність відповідного контакту.
Щодо конспіративної поведінки обвинуваченої як доказу самостійності та зрілості її наміру.
Поведінка обвинуваченої, зафіксована під час проведення НСРД, свідчить не про страх перед керівництвом чи будь-якою посадовою особою, а про сформовану модель обережної та продуманої конспірації, характерну для осіб, які усвідомлюють протиправність власних дій та цілеспрямовано прагнуть уникнути викриття.
З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_5 свідомо використовувала альтернативні канали зв`язку, зокрема номер телефону своєї дочки для дзвінків ОСОБА_12 , намагаючись приховати факт позапроцесуального спілкування від можливого контролю чи фіксації. Вона також ініціювала перехід до більш захищених каналів комунікації, прямо пропонуючи:
«Я смотрю вас в Телеграме нет... Телеграм это хороший вариант общаться... Хоть немцы контролируют, но не наши контролируют»,
і наголошувала на небажаності змістовних розмов телефоном:
«В общем то по телефону мы ничего не говорим. Да-да, нет-нет».
Крім того, саме обвинувачена виступила ініціатором запровадження умовного лексикону для маскування реального змісту розмов, запропонувавши використовувати кодові фрази щодо участі представників ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » у судових засіданнях: «девчонки» - представники ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 »; «не поедут/не пойдут гулять» - не з`являться у судове засідання. Подальше застосування цього шифру обома учасниками підтверджує, що така модель конспірації була системною та усвідомленою.
ОСОБА_5 також неодноразово наголошувала на небажаності частих особистих зустрічей, мотивуючи це публічністю свого статусу та ризиком викриття:
«Мені не зовсім зручно з вами так часто зустрічатися. Я людина публічна. Я не можу весь час виходити і шушукатися… Треба, щоб ми поменше бачилися».
Такі висловлювання підтверджують, що обвинувачена діяла з усвідомленням ризику викриття та цілеспрямовано вибудовувала приховану модель взаємодії.
Узагальнюючи наведене, конспіративна поведінка ОСОБА_5 є доказом зрілості та усвідомленості її наміру: вона не шукала правових механізмів реагування чи звернення до компетентних органів, а навпаки - систематично вдосконалювала приховані способи комунікації та позапроцесуальне узгодження дій, що підтверджує її схильність (predisposition).
Щодо «зустрічної вимоги» (кваліфікаційне оцінювання) як прояву самостійно сформованого та гнучкого злочинного наміру.
Колегія суддів зазначає, що висунення ОСОБА_5 зустрічних умов щодо характеру неправомірної вигоди є одним із ключових доказів її схильності (predisposition) до вчинення корупційного правопорушення та свідчить про необґрунтованість версії захисту про підбурювання або «вимушену» поведінку.
Захист наполягав, що розмови обвинуваченої про кваліфікаційне оцінювання мали характер емоційного прохання про допомогу, не пов`язаного з отриманням неправомірної вигоди. Проте такий підхід суперечить фактичному змісту зафіксованих розмов і не узгоджується зі стандартами «змістовного тесту» (substantive test) у практиці ЄСПЛ, який вимагає оцінки активності, ініціативності та свободи волі особи у формуванні та реалізації злочинного наміру.
З матеріалів НСРД, зокрема розмови від 03 квітня 2018 року убачається, що ОСОБА_5 не лише реагує на репліки заявника, а й сама пропонує альтернативну модель корупційної домовленості. У її межах предметом неправомірної вигоди стає не грошова сума, а використання можливостей та зв`язків ОСОБА_12 для сприяння у проходженні кваліфікаційного оцінювання. Зокрема, обвинувачена прямо формулює таку зустрічну пропозицію:
«Я готова, смотрите, если вы реально потом поможете в оценивании, только не знаю каким путем, мне ничего не надо. Потому что для меня важно это оценивание. То мне деньги не нужны… Может таким образом?»
Зміст цієї репліки свідчить не про відмову від неправомірної вигоди, на чому наполягає захист, а про ініціативну трансформацію її форми відповідно до власних актуальних інтересів. Колегія суддів звертає увагу, що у наведеному діалозі ОСОБА_5 не заперечує сам принцип корупційного обміну, а лише пропонує інший його еквівалент, який у конкретний момент видається їй більш цінним за гроші.
Важливо, що обговорення допомоги у проходженні кваліфікаційного оцінювання не сприймалося обвинуваченою як остаточна та безумовна заміна грошової неправомірної вигоди. Навпаки, з подальшого розвитку подій убачається, що така «бартерна» модель розглядалася нею як один із можливих варіантів у межах єдиної корупційної домовленості, де судове рішення у справі ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 » виступало універсальним ресурсом обміну.
Цей висновок підтверджується подальшою поведінкою ОСОБА_5 . Після того як стало очевидно, що варіант із лобіюванням кваліфікаційного оцінювання є складним, невизначеним або залежним від чинників, які вона не контролює, обвинувачена без будь-яких застережень повертається до грошової форми неправомірної вигоди, самостійно відновлюючи раніше узгоджену логіку її передачі. Так, у тій самій розмові від 03 квітня 2018 року вона нагадує заявнику:
«Не, ну вы говорили 5 вначале, 5 в конце, если на то пошло. Помните, как вы говорили?»
Така поведінка демонструє не ситуативну розгубленість або психологічний тиск, а гнучкість та адаптивність злочинного наміру, що є характерною ознакою особи зі сформованою схильністю до вчинення корупційних правопорушень. ОСОБА_5 вільно оперує предметом неправомірної вигоди, змінюючи його форму залежно від ситуаційної доцільності, але послідовно зберігаючи сутність домовленості - обмін впливу на судове рішення на особисту вигоду.
З точки зору «змістовного тесту» ЄСПЛ така поведінка є несумісною з образом особи, яку нібито спровокували до злочину. Особа, що діє під тиском або внаслідок нав`язування, зазвичай намагається уникнути домовленостей, мінімізувати контакт або відмовитися від вигоди. Натомість ОСОБА_5 активно обирає найбільш вигідну для себе форму зустрічного задоволення, спочатку надаючи пріоритет професійним інтересам, а у разі неможливості їх реалізації - матеріальній вигоді.
Колегія суддів бере до уваги, що саме обвинувачена надала кваліфікаційному оцінюванню значення предмета корупційної домовленості: вона не обмежувалася реагуванням на репліки заявника, а самостійно трансформувала форму неправомірної вигоди відповідно до власних інтересів, висунувши зустрічну умову щодо сприяння у проходженні оцінювання. Така позиція підтверджує її інтелектуальну та вольову готовність використовувати надані владні повноваження як інструмент отримання особистої вигоди у різних формах.
Узагальнюючи наведене, висунення ОСОБА_5 зустрічної вимоги щодо сприяння у проходженні кваліфікаційного оцінювання, а також подальше повернення до грошової форми неправомірної вигоди свідчать про наявність у неї самостійно сформованого, зрілого та гнучкого злочинного наміру. Характерно, що навіть пояснюючи складність визначення конкретної суми («ситуація дуже неординарна, на практиці такого не було»), обвинувачена не відмовляється від самої домовленості, а лише шукає прийнятну форму її реалізації. Така поведінка демонструє її активність та ініціативність у вибудовуванні корупційної домовленості й виключає версію про провокацію чи вимушеність.
Колегія суддів також відхиляє доводи захисту щодо нібито упередженого ставлення суду першої інстанції до показань ОСОБА_5 та надання необґрунтованого пріоритету версії свідка ОСОБА_12 , оскільки такі твердження не узгоджуються ані з матеріалами кримінального провадження, ані з методологією оцінки доказів, фактично застосованою судом.
Застосовуючи критерій «об`єктивного підкріплення» (corroboration), колегія суддів виходить із того, що показання учасників кримінального провадження не можуть оцінюватися ізольовано. Вирішальним є не формальна внутрішня «послідовність» версії сторони, а ступінь її узгодженості з об`єктивно зафіксованими фактичними даними.
Показання ОСОБА_12 щодо активної ролі судді, обговорення етапності передачі неправомірної вигоди («5 в начале, 5 в конце»), а також висунення нею зустрічних умов, пов`язаних із кваліфікаційним оцінюванням, узгоджуються з матеріалами НСРД - аудіо- та відеозаписами відповідних зустрічей та розмов. Кожне ключове твердження свідка знаходить пряме підтвердження у зафіксованих діях і репліках самої ОСОБА_5 .
Обвинувачена сама ініціювала обговорення етапності та форм неправомірної вигоди, вказуючи:
«…ну мне не совсем удобно говорить, но я подумала что вот за тот первый факт, вот что вы говорили, первый так вот, вот так вы говорили и последний конечно так вот, а этот промежуточный я даже как-то о них не думала и не предполагала что они будут…»,
а згодом прямо відновлює погоджену модель:
«Не, ну вы говорили 5 вначале, 5 в конце, если на то пошло. Помните, как вы говорили?»
Версія ОСОБА_5 про те, що вона «лише консультувала» та «боялася відмовити», суперечить її реальній поведінці, зафіксованій на записах. Вона не лише бере участь у розмовах, а й особисто ініціює: використання шифрованого лексикону («девочки пойдут гулять»); заходи конспірації та мінімізації контактів; порядок, строки та етапність передачі неправомірної вигоди; трансформацію її предмета (перехід до «бартерної» моделі з кваліфікаційним оцінюванням).
Щодо версії про «страх» як мотив поведінки.
Захист пов`язує неповідомлення ОСОБА_5 про нібито тиск з боку заявника зі страхом перед реакцією авторитетної особи. Проте цей аргумент не витримує перевірки з огляду на встановлені обставини.
За наявності реального тиску або сприйняття дій заявника як провокаційних, найбільш логічним і безпечним для досвідченого судді було б повідомити про ситуацію або принаймні прояснити межі допустимої комунікації.
Замість звернення до ВРП, керівництва суду або використання інших передбачених законом механізмів захисту суддівської незалежності, ОСОБА_5 обрала іншу модель поведінки - системну позапроцесуальну комунікацію, у тому числі з використанням сторонніх номерів телефонів, узгодженням «безпечних» місць зустрічей та обговоренням способів уникнення фіксації контактів.
Колегія суддів зауважує, що страх перед впливовою особою зазвичай спонукає до пошуку інституційного захисту. Натомість формування системи шифрів, конспіративних домовленостей та графіку передачі неправомірної вигоди свідчить про страх викриття правоохоронними органами, а не про вимушену або оборонну поведінку.
Щодо процесуальної активності як індикатора реального наміру.
Особливого значення у цьому контексті набуває те, що заявлена захистом «послідовність» показань ОСОБА_5 не узгоджується з її процесуальними діями. Обвинувачена не обмежувалася розмовами, а реалізовувала досягнуті домовленості на практиці: витребувала матеріали справи, ініціювала відповідні процесуальні кроки та приймала кошти саме у тій логіці й послідовності, яку сама ж коригувала у розмовах із заявником.
З огляду на наведене, такі дії не можуть бути пояснені страхом або пасивною реакцією на ініціативу іншої сторони. Вони підтверджують усвідомлене виконання досягнутої корупційної домовленості, втілене у конкретних юридично значущих діях.
Доводи захисту про нібито вибіркове визнання судом першої інстанції показань ОСОБА_5 не відповідають дійсності. Суд оцінював її свідчення диференційовано: у тій частині, де вони підтверджувалися іншими доказами (факти зустрічей, дзвінків, процесуальних дій), їм надавалася належна оцінка. Водночас у частині мотивів поведінки суд обґрунтовано надав перевагу об`єктивним матеріалам НСРД як первинному та найбільш надійному джерелу доказів.
Суд апеляційної інстанції наголошує: якщо аудіо- та відеозаписи безпосередньо фіксують домовленості про отримання неправомірної вигоди, заходи конспірації та коригування умов домовленості, подальші твердження особи у суді про «відсутність умислу» втрачають переконливість, оскільки вони спростовуються зафіксованими фактичними даними.
Колегія суддів зазначає, що результати застосування змістовного тесту (substantive test) послідовно підтверджують наявність у ОСОБА_5 самостійно сформованої схильності до вчинення корупційного правопорушення. Її злочинний намір виник, розвивався та реалізовувався автономно і не залежав від будь-якого впливу чи дій ОСОБА_12 або інших осіб.
Високий рівень обізнаності судді у методах конспірації, її особиста ініціатива щодо трансформації предмета неправомірної вигоди, а також вчинення реальних, юридично значущих процесуальних дій на виконання досягнутих домовленостей у своїй сукупності є узгодженими ознаками злочинної схильності (predisposition).
За таких обставин суд доходить висновку, що ОСОБА_5 виявляла сталу готовність до вчинення корупційного правопорушення та реалізовувала б свій намір з будь-яким іншим суб`єктом, який запропонував би аналогічні умови або надав відповідну можливість. Відповідно, роль держави у цьому кримінальному провадженні обмежилася створенням легітимних умов для прояву вже існуючої злочинної схильності особи, що виключає наявність провокації.
Сукупна оцінка наведених обставин підтверджує, що поведінка обвинуваченої на всіх етапах взаємодії з ОСОБА_12 характеризувалася активністю, ініціативністю та внутрішньою узгодженістю, що виключає можливість формування її злочинного наміру внаслідок зовнішнього впливу або втручання з боку держави. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена не обмежилася погодженням на обговорення умов отримання неправомірної вигоди, а самостійно визначала її предмет, етапність та спосіб реалізації, адаптуючи домовленості відповідно до власних інтересів.
Використання конспіративних каналів зв`язку, ініціювання шифрованого лексикону, вибір «безпечних» місць зустрічей, а також вчинення конкретних процесуальних дій на виконання досягнутих домовленостей підтверджують усвідомлення обвинуваченою протиправного характеру своєї поведінки та наявність у неї сформованої моделі уникнення викриття. Така поведінка не узгоджується з образом особи, яка діє під примусом, у стані страху або як пасивний об`єкт впливу, і натомість вказує на зрілий, автономний та стійкий злочинний намір.
Злочинний намір ОСОБА_5 формувався самостійно та не залежав від будь-яких дій ОСОБА_12 . Її готовність до вчинення корупційного правопорушення не виглядає наслідком підбурювання, нав`язування або створення штучної мотивації з боку правоохоронних органів. Дії держави у цьому кримінальному провадженні обмежувалися пасивною фіксацією вже наявної схильності (predisposition) та створенням умов для її прояву, що узгоджується зі стандартами змістовного тесту у практиці ЄСПЛ і виключає наявність провокації.
За таких установлених обставин правові висновки, сформульовані колегією суддів у межах Критерію №3 (схильність / predisposition), не є ізольованими міркуваннями у межах цього провадження, а узгоджуються з усталеним підходом ККС ВС про те, що відсутність провокації підтверджується насамперед конкретною поведінкою обвинуваченої, яка демонструє її внутрішню готовність до реалізації корупційної домовленості.
Так, у постанові від 28 березня 2024 року у справі №397/430/20 ККС ВС зазначив, що прояв явної заінтересованості, обговорення деталей, озвучування суми винагороди та вжиття заходів конспірації спростовують версію про провокацію. Саме такі ознаки встановлені й у цьому кримінальному провадженні: обвинувачена не уникала контактів, а активно брала участь у формуванні змісту домовленостей, пропонувала конспіративні моделі поведінки та демонструвала усвідомлення протиправності своїх дій.
Крім того, у постанові від 21 січня 2025 року у справі №233/4222/17 ККС ВС врахував як одну з обставин, що свідчить про відсутність схиляння з боку будь-кого, те, що особа самостійно визначила розмір грошової винагороди за вчинені нею дії, що у сукупності з іншими встановленими обставинами стало підставою для висновку про відсутність провокації. У цьому провадженні поведінка ОСОБА_5 має аналогічний зміст: вона не просто «погоджувалася», а коригувала параметри «угоди», утримувала в пам`яті її умови та повертала співрозмовника до узгодженої схеми, що несумісно з моделлю «пасивного об`єкта впливу».
Нарешті, у постанові від 15 квітня 2025 року у справі №676/4638/23 ККС ВС констатував, що ініціювання надання та встановлення суми неправомірної вигоди спростовує версію про провокацію, так само як і відсутність умовлянь чи іншого активного впливу на підозрюваного. Оцінені у сукупності матеріали НСРД у цьому кримінальному провадженні свідчать про те, що ініціативність обвинуваченої проявлялася не епізодично, а послідовно - у виборі форм комунікації, у конспіративних підходах та у трансформації предмета вигоди (включно з «бартерною» моделлю), що підтверджує наявність самостійно сформованого, зрілого та гнучкого умислу.
Отже, з урахуванням наведених правових висновків ККС ВС, колегія суддів доходить висновку, що встановлені у цьому кримінальному провадженні фактичні дані - заінтересованість у результаті, активне обговорення та коригування умов, конспіративна поведінка, готовність адаптувати форму вигоди - є сукупністю ознак, які у розумінні національної судової практики Верховного Суду підтверджують наявність схильності (predisposition) та, відповідно, виключають висновок про формування злочинного наміру внаслідок підбурювання з боку держави.
Критерій №4. Належна правова процедура та ефективний судовий контроль ( ІНФОРМАЦІЯ_27 ).
Незалежно від оцінки фактичної поведінки сторін, колегія суддів перевіряє, чи було забезпечено належну правову процедуру та ефективний судовий контроль за діями органів досудового розслідування. У цьому аспекті ключовим є не формальне існування судових санкцій, а реальність перевірки законності оперативного втручання, допустимості отриманих доказів та можливість сторони захисту дієво оспорювати як законність проведення негласних заходів, так і використання їх результатів у доказуванні.
Перевіряючи доводи сторони захисту про наявність провокації злочину з позицій процесуального тесту, колегія суддів виходить із того, що ефективність судового контролю передбачає не лише попередню санкцію слідчого судді, а й подальшу перевірку законності проведених дій під час судового розгляду.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції визнав законність проведення НСРД, пославшись на ухвали слідчих суддів, постанови прокурорів та доручення органам СБУ. Суд також відхилив доводи захисту про «поспіх» із врученням коштів, зазначивши, що відповідні дії здійснювалися у межах строків, визначених ухвалами слідчого судді, та могли бути продовжені у встановленому процесуальному порядку.
У доктринальному аспекті такі мотиви узгоджуються з підходом, сформованим у практиці ЄСПЛ, відповідно до якого ефективний судовий контроль передбачає не лише формальне існування судових санкцій, а й реальну можливість перевірки їх законності та допустимості отриманих доказів, а також можливість сторони захисту оспорювати результати негласних заходів (справи «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania), «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia)).
Саме з огляду на цей стандарт колегія суддів перевіряє, чи була у сторони захисту не лише формальна, а й реальна процесуальна можливість поставити під сумнів підстави проведення негласних заходів, порядок їх здійснення та допустимість отриманих унаслідок цього доказів.
Суд першої інстанції також надав належну оцінку доводам захисту щодо відсутності підстав для початку негласних заходів. Дослідивши матеріали провадження, суд установив, що вже станом на 27 березня 2018 року орган досудового розслідування володів конкретною та перевірюваною інформацією про можливе вчинення корупційного правопорушення. Саме ця інформація стала предметом оцінки слідчого судді під час вирішення питання про надання дозволів на проведення аудіо- та відеоконтролю особи, у зв`язку з чим твердження сторони захисту про ініціювання розслідування «без сигналу» були обґрунтовано відхилені.
Не підтвердилися й доводи захисту про порушення правил підслідності та недопустимість доказів у зв`язку з участю працівників ІНФОРМАЦІЯ_12 у проведенні окремих процесуальних дій. Суд першої інстанції перевірив правові підстави такої участі, встановив наявність відповідних доручень прокурора та дотримання процесуального порядку виконання ухвал слідчого судді, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про допустимість відповідних доказів.
Водночас матеріали провадження свідчать, що стороні захисту було забезпечено реальну можливість реалізувати свої процесуальні права: заявляти клопотання, допитувати свідків, у тому числі ОСОБА_12 , ставити запитання щодо обставин проведення НСРД, оспорювати допустимість доказів та висувати версію про провокацію злочину. Те, що ці доводи не були прийняті судом, саме по собі не свідчить про формальний характер розгляду, оскільки суд надав їм мотивовану оцінку у світлі всього доказового масиву.
Такий підхід узгоджується і з практикою Верховного Суду, відповідно до якої у разі заявлення стороною захисту доводів про провокацію злочину суд зобов`язаний перевірити ці доводи шляхом безпосереднього дослідження доказів і лише після цього зробити висновок щодо наявності або відсутності провокації та допустимості відповідних доказів (постанова ККС ВС від 26 січня 2022 року у справі №520/5755/18).
Крім того, у постанові ККС ВС від 06 липня 2022 року у справі №454/2576/17 зазначено, що при використанні негласних методів розслідування суд має перевірити як матеріальний аспект провокації (чи створювалася правоохоронними органами штучна кримінальна ситуація), так і процесуальний аспект - чи мала особа реальну можливість поставити під сумнів законність таких дій та використати це для свого захисту.
Саме тому у межах цього критерію визначальним є не сам факт існування ухвал слідчого судді чи інших процесуальних рішень, а те, чи забезпечили вони в сукупності належний рівень судового контролю та можливість сторони захисту ефективно реалізувати право на заперечення проти доказів обвинувачення.
У цьому кримінальному провадженні обидва зазначені аспекти були забезпечені: суд першої інстанції дослідив матеріали НСРД, перевірив підстави їх проведення, оцінив доводи сторін щодо допустимості доказів та надав їм мотивовану правову оцінку.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що у цьому кримінальному провадженні було забезпечено належну правову процедуру та ефективний судовий контроль за застосуванням негласних методів розслідування, а доводи сторони захисту про порушення процесуального тесту провокації не знайшли свого підтвердження.
Критерій №5. Розподіл тягаря доказування (burden of proof test).
Застосування процесуального тесту не може розглядатися ізольовано від результатів матеріальної оцінки поведінки обвинуваченої та характеру втручання правоохоронних органів. Як підкреслює ЄСПЛ, ефективність судового контролю має оцінюватися у світлі того, чи надані суду та стороні захисту процесуальні інструменти дозволяли не формально, а по суті перевірити питання самостійності формування злочинного наміру та відсутності підбурювання.
У цьому провадженні процесуальна перевірка була безпосередньо спрямована на верифікацію саме тих обставин, які є визначальними для змістовного тесту: чи існували до початку оперативного втручання об`єктивні підстави підозрювати обвинувачену у корупційній поведінці; чи обмежувалися дії правоохоронних органів пасивною фіксацією вже наявного наміру; та чи проявляла обвинувачена власну ініціативу у розвитку подій. Саме тому аналіз законності НСРД, допиту ключового свідка та оцінки аудіо- й відеозаписів був не формально-процедурним, а безпосередньо пов`язаним з перевіркою схильності особи до вчинення злочину.
Результати змістовного тесту, викладені у попередніх підрозділах, не залишилися абстрактними висновками, а були підтверджені процесуальними гарантіями їх перевірки: сторона захисту мала можливість ставити під сумнів достовірність доказів, походження ініціативи та роль кожного з учасників подій, тоді як суд першої інстанції надав мотивовані відповіді на ці доводи. За відсутності таких процесуальних механізмів висновки про самостійність злочинного наміру не могли б вважатися легітимними.
У практиці ЄСПЛ (зокрема, у рішеннях «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania), «Баннікова проти Росії» (Bannikova v. Russia), «Veselov and Others v. Russia») чітко зазначено, що якщо особа висуває небезпідставну заяву про провокацію злочину, саме держава повинна переконливо довести, що її агенти діяли пасивно та не підбурювали особу до вчинення кримінального правопорушення. Іншими словами, за наявності обґрунтованої версії про провокацію тягар доказування відсутності підбурювання покладається на органи влади.
Саме з огляду на цей стандарт колегія суддів перевіряє, чи надала сторона обвинувачення достатній обсяг доказів, які дозволяють переконливо встановити, що ініціатива розвитку подій походила від самої обвинуваченої, а роль держави обмежувалася документуванням вже наявної протиправної поведінки.
У цьому контексті розподіл тягаря доказування набуває системного значення. Висунувши версію про провокацію, сторона захисту ініціювала підвищений стандарт перевірки дій держави, внаслідок чого обов`язок доведення відсутності підбурювання був реалізований стороною обвинувачення шляхом надання суду матеріалів НСРД, процесуальних рішень слідчих суддів, процесуальних документів органу досудового розслідування та показань свідків, які стали предметом безпосереднього та змагального дослідження під час судового розгляду.
При цьому колегія суддів враховує, що сама по собі наявність версії сторони захисту про провокацію не звільняє суд від обов`язку перевірити її у світлі всіх наявних доказів. Водночас у цьому кримінальному провадженні така перевірка була здійснена шляхом комплексної оцінки поведінки обвинуваченої, ролі заявника, характеру дій правоохоронних органів та процесуальних гарантій судового контролю, що відповідає стандартам, сформульованим у практиці ЄСПЛ.
Отже, розподіл тягаря доказування був реалізований належним чином: держава довела відсутність підбурювання, а сторона захисту мала реальну можливість оспорювати кожен доказ, ставити під сумнів джерело ініціативи та перевіряти законність оперативного втручання. За таких обставин у цьому кримінальному провадженні стандарт доведення, сформульований у практиці ЄСПЛ для справ про можливу провокацію, був дотриманий: держава виконала покладений на неї обов`язок спростувати версію про підбурювання шляхом надання переконливих доказів пасивного характеру оперативного втручання.
Узагальнюючи викладене, матеріальний тест (критерій №3), процесуальний тест (критерій №4) та правила розподілу тягаря доказування (критерій №5) у цьому кримінальному провадженні функціонують не як автономні елементи, а як єдиний взаємопов`язаний механізм перевірки доводів про провокацію злочину. Сукупність цих критеріїв дозволила суду не лише формально констатувати відсутність підбурювання, а й обґрунтовано підтвердити, що держава діяла в межах допустимого оперативного втручання, реагуючи на вже існуючу злочинну схильність обвинуваченої.
За таких обставин суд доходить висновку, що доводи сторони захисту про провокацію злочину були предметом повної, всебічної та системної перевірки із застосуванням матеріального та процесуального тестів, а також правил розподілу тягаря доказування, сформульованих у практиці ЄСПЛ, і не знайшли свого підтвердження. Сукупність встановлених обставин свідчить про відсутність підбурювання з боку держави, наявність у обвинуваченої власної злочинної схильності та реалізацію правоохоронними органами допустимого оперативного втручання в межах, визначених законом і судовим контролем.
З огляду на викладене, будь-які подальші доводи сторони захисту щодо порушення вимог кримінального процесуального закону підлягають оцінці з урахуванням уже встановленої відсутності провокації та законності способу отримання доказів. Формальні або технічні зауваження процесуального характеру, за відсутності доведеного підбурювання чи істотного обмеження прав сторін, не можуть самі по собі нівелювати результати правомірного доказування та поставити під сумнів допустимість доказів у цілому.
Водночас колегія суддів зазначає, що встановлення відсутності провокації злочину не виключає необхідності перевірки окремих доводів сторони захисту щодо можливих процесуальних порушень під час досудового розслідування або судового розгляду. Такі доводи підлягають оцінці з точки зору їх впливу на допустимість доказів та дотримання гарантій справедливого судового розгляду.
Разом з тим суд вважає за необхідне надати оцінку кожному з наведених стороною захисту доводів окремо, з урахуванням їх змісту, предмета та правової природи відповідних процесуальних дій.
Щодо недопустимості результатів огляду мобільного телефону обвинуваченої та відомостей, отриманих з месенджеру «Telegram», у зв`язку з нібито незаконним втручанням у приватне спілкування.
Перевіряючи доводи захисника ОСОБА_7 про те, що огляд вмісту мобільного телефону обвинуваченої (зокрема листування у месенджері «Telegram») було проведено з порушенням вимог ст.258 КПК без відповідної ухвали слідчого судді на проведення НСРД, колегія суддів виходить із такого.
Щодо повноти судового контролю.
Колегія суддів звертає увагу, що правоохоронні органи у цьому провадженні діяли в умовах повного та багаторівневого судового контролю. Як убачається з матеріалів справи, ще 27 березня 2018 року слідчим суддею було надано дозвіл на проведення комплексу НСРД, що включав зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж обвинуваченої. Отже, держава вже на цьому етапі отримала судову санкцію на втручання у приватність ОСОБА_5 з метою отримання змісту її комунікацій.
Таким чином, правовий статус інформації, що містилася в електронному пристрої обвинуваченої, був предметом судової оцінки ще до моменту фактичного вилучення самого пристрою.
Щодо автономності санкції на обшук.
Мобільний телефон був вилучений під час санкціонованого обшуку службового кабінету судді 10 травня 2018 року. Ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук прямо передбачала відшукання та вилучення мобільних телефонів та інших носіїв електронної інформації.
Колегія суддів наголошує, що надання судом дозволу на вилучення технічного пристрою як речового доказу з метою виявлення та фіксації відомостей про злочин за своєю юридичною природою передбачає можливість подальшого дослідження інформації, що міститься у відповідному носії. Саме дослідження змісту вилученого електронного носія становить процесуальну мету такої слідчої дії. Інакше вилучення технічного пристрою без права аналізу інформації, яка в ньому міститься, позбавляло б цю процесуальну дію її практичного змісту.
Щодо відсутності критерію негласності.
Фундаментальною ознакою НСРД, передбачених главою 21 КПК, є їх негласний характер. Водночас огляд телефону, проведений 07 червня 2018 року, був відкритою слідчою дією щодо предмета, який уже був законно вилучений у особи та визнаний речовим доказом.
Оскільки ОСОБА_5 була обізнана про факт вилучення телефону під час обшуку, вона не могла мати обґрунтованих очікувань щодо збереження таємниці комунікацій у пристрої, який офіційно перебував у розпорядженні органу досудового розслідування.
Таким чином, огляд вмісту телефону у порядку ст.237 КПК є законним способом фіксації інформації, доступ до якої держава вже отримала на підставі судових рішень (санкції на проведення НСРД та ухвали про дозвіл на обшук). Процесуальна форма огляду вилученої речі відповідає характеру та обставинам цієї слідчої дії, а посилання сторони захисту на необхідність застосування положень ст.258 КПК є безпідставними.
Відтак, під час отримання та фіксації відомостей, які містилися у мобільному телефоні обвинуваченої, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що могли б бути підставою для визнання доказів недопустимими у розумінні ст.87 КПК, не встановлено.
Отже, порушення права на приватність, на яке посилається сторона захисту, у цьому випадку не мало місця, оскільки втручання держави у таємницю спілкування ОСОБА_5 було санкціоноване судом, а фіксація результатів такого втручання шляхом огляду вилученого речового доказу відповідала відкритому характеру проведеної слідчої дії.
За таких обставин протокол огляду мобільного телефону від 07 червня 2018 року та відображені у ньому відомості, зокрема листування у месенджері «Telegram», є допустимими доказами, а висновки суду першої інстанції у цій частині - законними та обґрунтованими.
Щодо доводів про незаконність початку досудового розслідування та нібито спотворення дат процесуальних документів.
Перевіряючи доводи захисника ОСОБА_6 щодо наявності «процесуальної змови» між прокурорами САП та співробітниками СБУ, а також твердження обвинуваченої про відсутність належної реєстрації заяви про злочин у системі діловодства САП, суд вказує наступне.
Щодо співвідношення дат реєстрації рапорту співробітника СБУ та резолюції прокурора.
Захист звертає увагу на те, що на супровідному листі до рапорту оперуповноваженого ОСОБА_17 від 23 березня 2018 року міститься віза прокурора ОСОБА_8 від 26 березня 2018 року, тоді як сам документ був зареєстрований у канцелярії САП лише 27 березня 2018 року. На думку апелянтів, це свідчить про штучне коригування дат з метою легалізації допиту оперативного працівника ОСОБА_18 , проведеного 26 березня 2018 року.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами, оскільки вони ґрунтуються на хибному розумінні процесуальної ролі прокурора.
Відповідно до ст.36 КПК прокурор, здійснюючи процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, є самостійним у прийнятті процесуальних рішень і не обмежений у своїй діяльності технічними процедурами внутрішнього документообігу органу прокуратури.
Факт отримання прокурором оперативних матеріалів безпосередньо 26 березня 2018 року та накладення на них резолюції до моменту їх формальної реєстрації канцелярією не виходить за межі звичайної службової практики реагування на повідомлення про кримінальне правопорушення. Внутрішній штамп канцелярії від 27 березня 2018 року відображає лише момент завершення технічної процедури реєстрації документа і не впливає на правомірність процесуальних дій прокурора, вчинених раніше.
Щодо законної підстави внесення відомостей до ЄРДР.
Колегія суддів наголошує, що підставою для внесення відомостей до ЄРДР 26 березня 2018 року стала письмова заява ОСОБА_12 , подана ним під час особистого прийому у САП того ж дня. Рапорт співробітника ІНФОРМАЦІЯ_12 від 23 березня 2018 року за своєю правовою природою лише фіксував результати попередньої оперативної перевірки інформації, яка передувала офіційному зверненню заявника.
У цьому контексті проведення допиту оперуповноваженого ОСОБА_18 26 березня 2018 року є логічним продовженням процесу фіксації первинних відомостей безпосередньо після внесення даних до ЄРДР.
Жодних ознак штучного коригування дат або узгоджених дій між органами досудового розслідування та прокуратурою, спрямованих на створення процесуальних підстав для відкриття кримінального провадження, матеріалами справи не встановлено.
Щодо реєстрації заяви ОСОБА_12 у системі діловодства САП.
Стосовно доводів обвинуваченої ОСОБА_5 про те, що заява ОСОБА_12 нібито не була зареєстрована у встановлений спосіб у системі діловодства САП, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з вимогами ст.214 КПК процесуальною підставою для початку досудового розслідування є внесення відомостей до ЄРДР. Кримінальний процесуальний закон не ставить законність розслідування у залежність від наявності або відсутності внутрішнього реєстраційного номера документа у системі діловодства органу прокуратури.
Внутрішні правила обліку кореспонденції в органах прокуратури мають організаційний характер і не є джерелом кримінального процесуального права.
Оскільки факт внесення відомостей до ЄРДР підтверджується відповідним витягом, а заява ОСОБА_12 від 26 березня 2018 року міститься у матеріалах справи та містить підпис заявника про попередження про кримінальну відповідальність, підстави для сумнівів у законності початку досудового розслідування відсутні.
Таким чином, розбіжності між датами фактичного опрацювання документів прокурором та датами їх канцелярського обліку є технічними особливостями внутрішнього документообігу, які не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального закону та не впливають на допустимість зібраних доказів.
З огляду на викладене суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушень при ініціюванні цього кримінального провадження.
Щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Завершивши перевірку дотримання процесуального порядку отримання доказів та переходячи до аналізу правильності кваліфікації дій обвинуваченої, колегія суддів зазначає, що доводи апелянтів у цій частині лежать у площині матеріального права. Якщо попередні заперечення сторони захисту стосувалися передусім «форми» кримінального провадження, то питання суб`єктного складу та інтересів «третіх осіб» потребують оцінки відповідності встановлених судом фактичних обставин диспозиції ст.368 КК.
У зв`язку з цим колегія суддів відхиляє доводи обвинуваченої ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції помилково встановив факт одержання нею неправомірної вигоди за дії в інтересах «третьої особи», а саме - ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 »), з огляду на таке.
Юридична природа «третьої особи» у ст.368 КК.
Диспозиція ч.3 ст.368 КК передбачає відповідальність за одержання неправомірної вигоди за вчинення дій з використанням влади чи службового становища в інтересах того, хто надає таку вигоду, або в інтересах третьої особи.
Під «третьою особою» законодавець розуміє будь-яку фізичну або юридичну особу, яка не є безпосереднім надавачем вигоди, але в інтересах якої службова особа вчиняє (чи обіцяє вчинити) відповідні дії. У цьому випадку такою особою виступало ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », інтереси якого безпосередньо зачіпалися судовим розглядом у справі №826/16498/16.
Співвідношення ролі ОСОБА_12 та вигодонабувача.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами провадження, ОСОБА_12 діяв як представник (заступник директора з комерційних питань) ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ». Передача ним грошових коштів була обумовлена прийняттям судових рішень (витребування ліцензійної справи, призначення експертизи), які мали процесуальне значення саме для юридичної особи - позивача у справі.
Суд зауважує, що неправомірна вигода може фактично надаватися однією особою (посередником чи представником), проте юридичний інтерес від дій службової особи отримує інший суб`єкт. Той факт, що ОСОБА_12 був фізичною особою, яка контактувала із суддею, не спростовує того, що кінцевим вигодонабувачем від «позитивного» вирішення адміністративного спору було саме підприємство.
Висновок щодо юридичної кваліфікації.
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що оскільки рішення мали ухвалюватися на користь ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », ОСОБА_5 одержала неправомірну вигоду саме за дії в інтересах цієї третьої особи. Твердження апелянта про те, що ОСОБА_12 є «першою ліпшою особою», а його інтерес не встановлений, спростовуються наявними в матеріалах справи довіреностями та копією наказу про призначення його на посаду в ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».
Таким чином, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.3 ст.368 КК у частині вчинення дій в інтересах третьої особи є правильною та відповідає встановленим фактичним обставинам справи.
Щодо аргументів апеляційних скарг про упередженість суду та недотримання принципу змагальності.
Окрему увагу в апеляційних скаргах сторона захисту приділяє твердженням про нібито обвинувальний ухил суду першої інстанції та надання очевидної переваги стороні обвинувачення під час судового розгляду.
Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіривши хід судового процесу, вважає такі доводи суб`єктивними та необґрунтованими з огляду на таке.
Щодо дотримання засад змагальності та рівності сторін.
Згідно з матеріалами провадження та звукозаписами судових засідань, судовий розгляд у Вищому антикорупційному суді здійснювався на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій.
Колегія суддів звертає увагу, що право на подання клопотань не є абсолютним і не передбачає обов`язку суду задовольняти кожну заяву сторони захисту. Відмова у задоволенні окремих клопотань (зокрема щодо витребування журналів реєстрації чи повторного виклику свідків) була вмотивована судом першої інстанції їх недотичністю до предмета доказування або достатністю вже наявних доказів.
Сама по собі незгода учасника провадження з процесуальними рішеннями суду не може розцінюватися як свідчення упередженості чи порушення принципу рівності сторін.
Щодо безсторонності та об`єктивності суду.
Аналіз змісту оскаржуваного вироку підтверджує, що суд надав детальну оцінку як доказам обвинувачення, так і ключовим доводам сторони захисту. Той факт, що за результатами внутрішнього переконання відповідно до ст.94 КПК суд надав перевагу одній групі доказів над іншою, є проявом суддівського розсуду та сам по собі не свідчить про наявність обвинувального ухилу.
Стороні захисту було забезпечено можливість брати участь у дослідженні доказів, ставити запитання свідкам та викладати свою позицію у судових дебатах. Жодних об`єктивних даних, які б підтверджували особисту чи професійну зацікавленість суддів у результатах справи або свідчили про порушення вимог безсторонності (ст.75 КПК), матеріали кримінального провадження не містять.
Колегія суддів доходить переконання, що розгляд справи відбувся з дотриманням стандартів справедливого суду, а висновки суду ґрунтуються на об`єктивному аналізі сукупності доказів без надання неправомірних переваг будь-якій стороні процесу.
В апеляційних скаргах містяться також інші аргументи сторони захисту, які не потребують детального аналізу суду та не мають вирішального значення для правильного вирішення цього кримінального провадження.
При цьому суд виходить з усталеної практики ЄСПЛ. Так, хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справи «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява №18390/91, рішення від 9 грудня 1994 року, §29; Серявін та інші проти України, заява №4909/04, §58, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, за наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції надав відповіді на всі вагомі доводи апеляційних скарг сторони захисту, а інші аргументи сторін не спростовують висновків суду першої інстанції.
Узагальнюючи результати перевірки доводів сторони захисту, колегія суддів застосувала комплекс критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ та національних судів. Так, критерій автономності умислу підтверджує самостійність наміру обвинуваченої; критерій зрілості - її усвідомлену конспіративну поведінку; критерій гнучкості - висунення зустрічних умов та подальше повернення до грошової форми неправомірної вигоди; процесуальний тест - наявність реального судового контролю за проведенням НСРД; а розподіл тягаря доказування - належне виконання державою підвищеного стандарту доведення.
Сукупність зазначених критеріїв свідчить про відсутність провокації та наявність у ОСОБА_5 власної злочинної схильності, тоді як дії держави обмежувалися допустимим оперативним втручанням у межах закону та ефективного судового контролю.
Отже, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК, за викладеними в обвинувальному акті обставинами ухвалено з дотриманням критерію доведеності «поза розумним сумнівом» за наслідками безпосереднього дослідження у судових засіданнях належних та допустимих доказів. Підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та її захисників на вирок суду від 11 червня 2025 року за наведеними у них доводами колегія суддів не вбачає.
При цьому колегія суддів враховує, що у поданих апеляційних скаргах обвинувачена наполягала на своїй невинуватості та просила про скасування вироку, тоді як питання призначеного покарання не становило самостійного предмета апеляційного оскарження.
Водночас у поданих поясненнях до судових дебатів обвинувачена, поряд із доводами про відсутність у її діях складу кримінального правопорушення, висловлювала міркування щодо неврахування судом першої інстанції обставин, які, на її думку, мають значення для індивідуалізації та пом`якшення покарання, а також щодо недоцільності застосування конфіскації майна.
Оцінюючи такі міркування, суд виходить з того, що вони мають альтернативний характер та наведені на випадок відхилення доводів про невинуватість. Разом з тим із змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, діяв у межах вимог ст.65 КК, надавши оцінку характеру та ступеню тяжкості кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченої та іншим обставинам, які мають значення для його призначення, та не встановив підстав для визнання наявними обставин, що пом`якшують покарання.
Підстав для застосування положень ст.69 КК, а також для висновку про недоцільність призначеного додаткового покарання у виді конфіскації майна, зі змісту вироку та доводів, наведених обвинуваченою під час апеляційного розгляду, не вбачається.
З урахуванням положень ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, а тому відсутність самостійного оскарження призначеного покарання з відповідним обґрунтуванням обмежує підстави для втручання у вирок у цій частині.
Сама по собі незгода обвинуваченої з такою оцінкою не свідчить про істотне порушення вимог закону чи явну несправедливість призначеного покарання, а відтак не дає підстав для зміни вироку в цій частині.
Судові рішення суду апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту їх проголошення (ч.4 ст.532 КПК). Вирок або ухвала суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягають виконанню на всій території України (ст.533 КПК). У разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню (ч.1,2 ст.534 КПК).
Відповідно до п.1 підрозділу 1 «Підстави для приймання до СІЗО ув`язнених і засуджених» розділу ІІ «Підстави та порядок приймання до СІЗО ув`язнених і засуджених» Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1769/5 від 14 червня 2019 року, підставами для приймання до СІЗО та тримання ув`язнених і засуджених є, зокрема, вирок суду, що набрав законної сили, про засудження до покарання у виді позбавлення волі стосовно засудженого, який не перебував під вартою.
Отже, враховуючи набрання рішенням суду апеляційної інстанції законної сили з моменту його проголошення, призначення обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі, а також з метою забезпечення виконання судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне визначити наступний порядок його виконання, а саме: на виконання вироку ОСОБА_5 взяти під варту негайно.
Відтак під час ухвалення оскаржуваного вироку судом дотримано вимоги кримінального процесуального закону, а порушень норм КПК, які могли б бути підставою для його скасування, у тому числі з підстав, наведених в апеляційних скаргах, колегією суддів не встановлено. У зв`язку з цим оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим і підлягає залишенню без змін, а вимоги апеляційних скарг - без задоволення.
Керуючись ст.370, 404, 405, 407, 419, 532 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Вищого антикорупційного суду від 11 червня 2025 року у справі №752/16096/18 - без змін.
На виконання вироку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяти під варту в залі суду негайно.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_______________   _______________   ______________
ОСОБА_1     ОСОБА_2     ОСОБА_3