ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
02096, м. Київ, вул. Кошиця, 5-А

справа № 753/85/26
провадження № 2-о/753/71/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді     Каліушка Ф.А.;
при секретарі     Мельниченко О.С.;
за участю:    
заявник      не з`явилась;
представник заявника    не з`явився;
представник заінтересованої особи  не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 , заінтересована особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрової Оксани Миколаївни, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, - 

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , заявник) звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заява, у відповідності до поданих уточнень, мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років померла мати заявниці - ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 ). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
30.04.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петрової Оксани Миколаївни (далі по тексту - Приватний нотаріус, Петрова О.М., заінтересована особа) з заявою про прийняття спадщини та останньою відкрито спадкову праву щодо майна померлої.
Після спливу 6-місячного строку заявниця звернулася до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак, було встановлено, що в договорі купівлі-продажу, який зареєстрований в реєстрі під № 718 та посвідчений приватним нотаріусом Решетніковою С.І. 29.04.2004 року, була допущена помилка, а саме: адреса квартири зазначена АДРЕСА_1 , а правильно повинно бути АДРЕСА_1 .
Дана помилка унеможливлює отриманню свідоцтва про право на спадщину заявником, тому 14.10.2025 року приватним нотаріусом Петровою О.М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії та рекомендовано звернутися до суду.
При цьому, факт належності ОСОБА_2 квартири, що знаходиться саме за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру попереднього власника ОСОБА_3 на підставі якого він продав свою квартиру у відповідності до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , а також: заповітом, реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, відповіддю Департаменту містобудування та архітектури від. 19.05.2025 року, відповіддю Головного управління з питань внутрішньої політики, актом фактичного проживання та технічним паспортом.
Тому, заявник з метою захисту своїх прав та законних інтересів вимушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу договору купівлі-продажу нерухомого майна.
Посилаючись на вказані обставини, заявник просила суд встановити факт, що правовстановлюючий документ - договір купівлі продажу квартири, посвідчений 29.04.2004 року приватним нотаріусом Решетніковою С.І. та зареєстрований у реєстрі за №718, який зазначає адресу об`єкта як АДРЕСА_1 , фактично є квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами окремого провадження на 09 квітня 2026 року о 09 год. 30 хв.
У судове засідання заявник та її представник не з`явились, проте останнім надано клопотання, у якому підтримав заяву з наведених у ній підстав, просив її задовольнити у повному обсязі та здійснювати розгляд справи у її відсутність.
Заінтересована особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова О.М., будучи належним чином повідомленою про розгляд справи у встановленому законом порядку, у судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, будь-яких заяв/клопотань з процесуальних питань від неї не надходило.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані заявником докази, суд приходить до таких висновків.
Судом установлено, що 29.04.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири, за яким остання купила квартиру АДРЕСА_2 .
Договір купівлі-продажу був посвідчений 29.04.2004 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І. та зареєстрований у реєстрі за №718.
ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 83 років, померла мати заявниці - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Департаментом з питань реєстрації смерті виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Звернувшись до приватного нотаріуса Петрової О.М. із заявою з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, отримала відмову у проведенні нотаріальної дії, оскільки заявником не надано документів, які підтверджують право власності померлої ОСОБА_2 на квартиру за АДРЕСА_2 .
У зв`язку з цим було встановлено, що в договорі купівлі-продажу квартири, укладеному між  ОСОБА_3 та ОСОБА_2  29.04.2004 року та зареєстрованого в реєстрі під № 718, що був посвідчений приватним нотаріусом Решетніковою С.І., була допущена помилка, а саме: адресу квартири вказано « АДРЕСА_1 », а правильно повинно бути « АДРЕСА_1 », що унеможливило отримання свідоцтва про право на спадщину заявником.
При цьому, факт належності ОСОБА_2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується копією свідоцтвом про право власності на квартиру попереднього власника ОСОБА_3 , на підставі якого він продав свою квартиру у відповідності до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , а також: заповітом, реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, відповіддю Департаменту містобудування та архітектури від. 19.05.2025 року, відповіддю Головного управління з питань внутрішньої політики, актом фактичного проживання та технічним паспортом, які долучені до матеріалів справи та досліджені судом.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з частиною другою 2 цієї статті у судовому порядку можуть встановлюватися також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За змістом пункту 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
Відповідно до роз`яснення пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.
Згідно листа Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.
Також, відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються в тому числі і показаннями свідків.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності правовстановлюючих документів які, необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту.
Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній документи, суд приходить до висновку, що дійсно є розбіжності в зазначенні адреси квартири належної ОСОБА_2 у відповідності до договорі купівлі-продажу квартири від 29.04.2004 року, зареєстрованого в реєстрі під № 718 та посвідченого приватним нотарісом Решетніковою С.І., при цьому зазначення у ньому адреси нерухомого майна « АДРЕСА_1 » замість вірної « АДРЕСА_1 » відбулось помилково.
Як вбачається з викладеного, згідно з законом встановлення вказаного факту породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаного документу дає змогу заявниці отримати свідоцтво про право на спадщину, яке вона не може отримати у встановленому законом порядку, у зв`язку з помилками, які виникли при зазначенні у договорі невірної адреси нерухомого майна.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів, який просить встановити заявниця є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, а чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 258, 259, 263-265, 294, 315-316, 318-319 Цивільного процесуального кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд,

ВИРІШИВ:
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - задовольнити.
Встановити факт, що правовстановлюючий документ - договір купівлі продажу квартири, посвідчений 29.04.2004 року приватним нотаріусом Решетніковою С.І. та зареєстрований у реєстрі за №718, який зазначає адресу об`єкта як АДРЕСА_1 , фактично є квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ:     КАЛІУШКО Ф.А.

Дата складення та підписання повного тексту рішення 11 травня 2026 року.