ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2026 р. Справа№ 911/3436/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сковородіної О.М.
суддів: Колесника Р.М. 
Горбасенка П.В. 

секретар судового засідання Фурсов Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білоцерківської окружної прокуратури 
на ухвалу Господарського суду Київської області від 23.02.2026 (суддя - Бацуца В.М.) про відмову у забезпеченні позову у справі №911/3436/25
за позовом Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури 
в інтересах держави особі Сквирської міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юніс-Агро" 
про скасування рішень про державну реєстрацію 

за участю представників:
від прокуратури: не з`явився;
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Господарського суду Київської області знаходиться справа № 911/3436/25 за позовом Заступника керівника Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Сквирської міської ради до ТОВ "Юніс-Агро" про ???скасування рішення про державну реєстрацію, що розглядається за правилами загального позовного провадження і судове засідання якої було призначено на 04.03.2026.
20.02.2026 через систему "Електронний суд" до суду від Білоцерківської окружної прокуратури надійшла заява про забезпечення позову, з вимогою вжити заходів по забезпеченню позову шляхом накладання арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3224080900:02:001:0001 площею 12,6915 га та земельну ділянку з кадастровим номером 3224080900:02:012:0014 площею 0,5398 га, що знаходиться на території Сквирської територіальної громади Білоцерківського району Київської області та право власності на які належить ТОВ "Юніс-Агро".

Ухвалою Господарського суду Київської області №911/3436/25 від 23.02.2026 у забезпеченні позову відмовлено.
Ухвала мотивована тим, що прокуратурою (заявником) у своїй заяві у відповідності до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74, ст. 136 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів, що б підтверджували наявність саме станом на момент розгляду заяви обставин, передбачених ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, необхідних для забезпечення позову, а саме яким чином невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою Білоцерківська окружна прокуратура 23.02.2026 через електронний кабінет звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу.
На думку апелянта, «Юніс-Агро» незаконно, без правовстановлюючих документів, зареєструвало за собою право власності на вказані спірні земельні ділянки з цільовим призначенням - «для іншого сільськогосподарського призначення» набуття права приватної власності 28.11.2018 на спірні земельні ділянки відбулося з порушенням Земельного кодексу України.
Порушення інтересів держави в особі Сквирської міської територіальної громади Київської області, як законного власника та розпорядника земель комунальної власності в межах територіальної громади, а тому державну реєстрацію права власності ТОВ «Юніс-Агро» на оспорювані земельні ділянки слід скасувати.
Позивач не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить ефективний захист та поновлення його порушених чи оспорюваних прав за захистом яких він звернувся з позовом до суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду №911/3436/25 від 16.03.2026 було відкрито апеляційне провадження, витребувано матеріали справи та призначено апеляційну скаргу до розгляду на 29.04.2026.
01.04.2026 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали оскарження ухвали від 23.02.2026 у справі №911/3436/25.
01.04.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що прокуратурою не береться до уваги, той факт, що закон не має зворотної сили у часі і станом на 01.01.2019 земельні ділянки вже були власністю відповідача згідно вимог чинного законодавства, на момент зміни власника у 2018 році.
Прокурор у своєму позові не заявляв вимогу про витребування майна, відповідно він і так буде вимушений звертатися знову до суду (в разі задоволення його вимог), тому це твердження є маніпулятивним та недоречним в даній справі.
Спірні земельні ділянки ще з 02.11.1995 є колективною та в подальшому приватною власністю і ніяким чином (їх подальше потенційне відчуження) не може порушувати права держави.
Прокурор не довів існування реальної загрози, що невжиття заходів утруднить чи унеможливить виконання рішення суду. Сама по собі наявність позову не є підставою для забезпечення.
22.04.2026 через систему «Електронний суд» від Сквирської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі свого представника.
У судове засідання 29.04.2026 прокурор та представники сторін не з`явились. Про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 16.03.2026 отримали в електронному кабінеті 17.03.2026.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали оскарження ухвали, предмет та підстави поданого позову, зміст заяви про застосування забезпечувальних заходів, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює відповідне процесуальне питання, врахувавши доводи і обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, зазначаючи при цьому наступне.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (боржника) або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача або особи, яка звернулась з відповідними вимогами у справі про банкрутство.
Згідно з ч. 3 ст. 138 Господарського процесуального кодексу України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18 та від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.
Білоцерківська окружна прокуратура звернулась з заявою про забезпечення позову до суду першої інстанції, у якій просила суд першої інстанції вжити заходів по забезпеченню позову шляхом накладання арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3224080900:02:001:0001 площею 12,6915 га та земельну ділянку з кадастровим номером 3224080900:02:012:0014 площею 0,5398 га, що знаходиться на території Сквирської територіальної громади Білоцерківського району Київської області та право власності на які належить ТОВ "Юніс-Агро".

В обґрунтування заяви вказано, що предметом позову у даній справі є вимоги прокуратури в інтересах держави в особі позивача до відповідача про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень стосовно права приватної власності ТОВ «Юніс-Агро» на спірні земельні ділянки, а підставою позову є те, що спірні земельні ділянки були зареєстровані всупереч Земельного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому існує реальна загроза уникнення виконання відповідачем в подальшому рішення суду у разі його задоволення шляхом зміни первісного об`єкту цивільних прав шляхом його поділу чи об`єднання, або відчуження земельних ділянок на користь інших фізичних чи юридичних осіб.
Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у п.8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).
Необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Господарський суд не повинен вживати таких заходів до забезпечення позову, які фактично є тотожними задоволенню заявлених вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (у тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановить наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №922/2928/17 та від 05.08.2019 у справі №922/599/19).
Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову.
Отже, вищенаведене свідчить, що в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Подібна правова позиція висловлена, зокрема, у Постанові Верховного Суду від 13.01.2020 по справі №922/2163/17, від 03.04.2020 у справі №904/4511/19.
З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Більшість аргументів апеляційної скарги полягають у тому, що, на думку прокурора, відповідач протиправно набув у власність земельні ділянки з кадастровим номером 3224080900:02:001:0001 площею 12,6915 га та кадастровим номером 3224080900:02:012:0014 площею 0,5398 га, чим порушив права Сквирської міської територіальної громади.
Апеляційний суд відхиляє такі посилання з огляду на те, що правомірність/неправомірність набуття права власності на спірні земельні ділянки має встановити суд першої інстанції в межах розгляду справи №911/3436/25. Тобто, такі висновки прокуратури є передчасними та не можуть бути прийняті, як обгрунтована позиція для задоволення заяви про забезпечення позову.
Також, без жодного документального підтвердження прокуратура посилається на можливість відповідача в будь-який момент змінити первісний об`єкт цивільних прав шляхом його поділку чи об`єднання, а також відчужити земельну ділянку, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення.
Прокурор у своєму позові не заявляв вимогу про витребування майна, відповідно він і так буде звертатися до суду з позовною заявою (в разі задоволення його вимог у даній справі), тому такий аргумент є неспроможним.
Прокурор не довів існування реальної загрози, що невжиття заходів утруднить чи унеможливить виконання рішення суду. Сама по собі наявність позову не є підставою для забезпечення.
Саме лише посилання на те, що відповідач в будь-який момент може розпорядитися, відчужити майно, яке знаходиться у його власності, не є тими достатніми підставами для вжиття заходів забезпечення позову в розумінні норм ст. 136 Господарського процесуального кодексу України.
Відтак, матеріали заяви не містять будь-яких доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам держави до ухвалення рішення у справі, а також не містять даних про неможливість захисту прав, свобод та інтересів держави без вжиття таких заходів забезпечення позову.
Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 03.03.2023р. у справі №905/448/22, оскільки у справі №905/448/22 відсутність подання доказів обґрунтовано місцезнаходженням відповідача, а саме в зоні активних бойових дій.
Відтак, подана прокурором заява про забезпечення позову не містить переконливих мотивів та посилань на докази, на підставі яких суд міг би дійти висновку щодо обґрунтованості, доцільності та необхідності забезпечення позову у визначений заявником спосіб на даній стадії судового процесу.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов підставного висновку, що заява прокурора про вжиття заходів до забезпечення позову не підлягає до задоволення.
При цьому, відмова у забезпеченні позову не позбавляє прокурора права у разі виникнення підстав повторно подати заяву про забезпечення позову, з наданням переконливих доказів на підтвердження своїх доводів.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на правильній оцінці фактичних обставин та прийнята відповідно до норм господарського процесуального законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Білоцерківської окружної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 23.02.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №911/3436/25 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 23.02.2026 у справі №911/3436/25 - залишити без змін.

3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

4. Матеріали оскарження ухвали повернути до суду першої інстанції.

Повний текст постанови складено та підписано 01.05.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 (двадцяти) днів до Верховного Суду відповідно до статей 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Сковородіна 

Судді Р.М. Колесник

П.В. Горбасенко