Справа № 522/3295/26
Провадження № 2-а/522/216/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року         м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення та рішення про примусове повернення,-

ВСТАНОВИВ:
05 березня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області №5101100100000697 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства щодо громадянки В`єтнаму – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 09 березня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Засідання по справі призначено на 16 березня 2026 року. Витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області належним чином засвідчену копію матеріалів справи, на підставі якої було ухвалено рішення №5101100100000697 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства щодо громадянки В`єтнаму – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
13 березня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ГУ ДМС України в Одеській області надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні суду.
Судове засідання, призначене на 16 березня 2026 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої – судді Косіциної В.В. на лікарняному. Наступне судове засідання призначено на 07 квітня 2026 року.
07 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Каланжова Владислава Михайловича надійшла заява про зміну предмету позову, у якій заявник просить суд прийняти до розгляду уточнену позовну заяву, у якій позовні вимоги було викладено у наступній редакції:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5101100100000697 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства - щодо громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 5101130100017468 від 09.01.2025 року - щодо громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про заборону в`їзду в України №5101110100018236 від 13.02.2026 року - щодо громадянки В`єтнаму - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відкликати доручення Державній прикордонній службі України про заборону в`їзду в Україну Ву Тхі Тхо / VU THI THO/, 16-01-1984 року народження зі строком здійснення контролю з 13.02.2026 по 13.02.2031.
07 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Каланжова Владислава Михайловича надійшла заява про відкладення розгляду справи.
У судове засідання, призначене на 07 квітня 2026 року учасники справи – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесену до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника позивача, відкладено розгляд справи на 16 квітня 2026 року.
Судове засідання, призначене на 16 квітня 2026 року не відбулося у зв`язку із замінуванням приміщення суду. Наступне судове засідання призначено на 04 травня 2026 року.
У судове засідання, призначене на 04 травня 2026 року з`явився позивач та представник відповідача. Ухвалою суду від 04 травня 2026 року витребувано у Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області наступні відомості:
- чи отримувала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне або тимчасове проживання в Україні?
- чи зверталася ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявами про надання статусу біженця або із заявами про надання додаткового або тимчасового захисту?
- чи отримував ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 посвідки на постійне або тимчасове проживання в Україні?
- чи звертався ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявами про надання статусу біженця або із заявами про надання додаткового або тимчасового захисту?
Також, витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону за останні п`ять років по день надання відповіді наступними особами:
- громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам - ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_1 ;
- громадянином України – ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- громадянкою України – ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
- громадянкою України – ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відкладено судовий розгляд справи на 11 червня 2026 року.
07 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь з АДПСУ на виконання ухвали суду від 04 травня 2026 року.
13 травня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ГУ ДМС в Одеській області надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 04 травня 2026 року.
11 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Каланжова Владислава Михайловича надійшла заява, у якій заявник просив залишити без розгляду частину позовних вимог, яка не підсудна Приморському районному суду м. Одеси.
У судове засідання, призначене на 11 червня 2026 року з`явився позивач та його представник, представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання частково задоволено заяву про зміну предмету позову, прийнято до розгляду позовну вимогу про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 12 червня 2026 року.
Ухвалою суду від 12 червня 2026 року поновлено судовий розгляд справи у зв`язку із необхідністю вчинення певної процесуальної дії. Витребувано у ГУ ДМС в Одеській області належним чином засвідчену копію матеріалів справи, на підставі якої було ухвалено рішення про примусове повернення до країни походження. Призначено судове засідання на 15 червня 2026 року.
15 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ГУ ДМС в Одеській області надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 12 червня 2026 року.
15 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Каланжова Владислава Михайловича надійшло клопотання про долучення додаткових документів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи копію рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2026, постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.03.2026 та ухвали ВС від 22.04.2026 у справі №522/1983/26.
У судове засідання, призначене на 15 червня 2026 року учасники справи – не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду.
Будь-яких інших заяв або клопотань від учасників справи – не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4, 5 ст.250 КАС України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення (повне чи скорочене) без його проголошення.
Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з неявкою учасників справи, що були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Щодо поновлення строку для оскарженні рішення про примусове повернення, суд зазначає наступне.
09 січня 2025 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно громадянки В`єтнаму – ОСОБА_1 .
07 квітня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Каланжова Владислава Михайловича надійшла заява про зміну предмету позову, у якій заявник просить суд прийняти до розгляду уточнену позовну заяву, у якій позовні вимоги було викладено у наступній редакції:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5101100100000697 про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства - щодо громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни № 5101130100017468 від 09.01.2025 року - щодо громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про заборону в`їзду в України №5101110100018236 від 13.02.2026 року - щодо громадянки В`єтнаму - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області відкликати доручення Державній прикордонній службі України про заборону в`їзду в Україну Ву Тхі Тхо / VU THI THO/, 16-01-1984 року народження зі строком здійснення контролю з 13.02.2026 по 13.02.2031.
11 червня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача – адвоката Каланжова Владислава Михайловича надійшла заява, у якій заявник просив залишити без розгляду частину позовних вимог, яка не підсудна Приморському районному суду м. Одеси та поновити строк для оскарження рішення про примусове повернення.
У судовому засіданні, призначеному на 11 червня 2026 року представник позивачки пояснив, що оскаржуване рішення нею – не отримувалося.
Так, на виконання ухвали суду від 12 червня 2026 року ГУ ДМС в Одеській області надало копію оскаржуваного рішення, зі змісту якого вбачається, що у ньому відсутні відомості про підписання такого рішення безпосередньо позивачкою.
Також, на ньому відсутні відмітки про особисте вручення ОСОБА_1 копії такого рішення.
При цьому, позивач ні до відзиву, ні до клопотання, що надійшло до суду 15.06.2026 на виконання ухвали суду від 12.06.2026 не надав суду доказів на підтвердження того, що оскаржуване рішення було вручене ОСОБА_1 у встановленому законом порядку або доведено до її відома.
У статті 121 КАС України зазначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, у письмовому провадженні. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.
У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.
Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності. У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати зловживань та ухилення від отримання інформації про рух справи.
ЄСПЛ зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ «Перетяка та Шереметьев проти України», заяви № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ у справі «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) від 28 листопада 1999 року, пункт 61).
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії), пункт 52).
Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ у справах «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (стаття 44 ЦПК України).
У справах «Osman v. the United Kingdom» (Осман проти Сполученого королівства) та «Kreuz v. Poland» (Креуз проти Польщі) ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.
Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Тому, враховуючи те, що ГУ ДМС України в Одеській області не надало доказів, які б підтверджували належне вручення ОСОБА_1 копії оскаржуваного рішення або доведення такого рішення до її відома, що давало б змогу реалізувати ОСОБА_1 своє, гарантоване Конституцією України право на оскарження такого рішення, суд, з метою забезпечення доступу ОСОБА_1 до правосуддя та належного захисту її прав, свобод та законних інтересів доходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та поновлення такого строку для оскарження рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 09.01.2025 №5101130100017468.
Щодо рішення про примусове повернення, суд зазначає наступне.
Громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою громадянки В`єтнаму та іммігрантки в Україні ОСОБА_12 , яка має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 видана 25.05.2007 року.
26 грудня 2008 року позивачка звернулася до Відділу Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ (далі ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області) із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки є дочкою громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_12 , яка є іммігранткою та має посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 видана 25.05.2007 року відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».
За результатом розгляду заяви ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області затверджено висновок від 06.02.2009 року, яким вирішено перебування на території України громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 вважати законним. В зв`язку з тим, що мати заявниці має дозвіл на імміграцію та документована посвідкою на постійне проживання в Україні, ОСОБА_1 має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну згідно п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», як один з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області позивачці видано дозвіл на імміграцію в Україні № НОМЕР_3 від 06.02.2009 року та її документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 09.02.2009 року терміном дії безстроково.
13 листопада 2024 року позивачка звернувся до ГУ ДМС із заявою №205045171 про оформлення посвідки на постійне проживання у зв`язку з непридатністю попередньої посвідки для подальшого використання.
За результатом розгляду заяви ГУ ДМС прийнято рішення від 15 листопада 2024 року №51032300023759 про відмову у оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання.
09 січня 2025 року ГУ ДМС прийнято висновок про визнання недійсними дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , у якому зазначено, що Головним управлінням виявлено, що на момент звернення із заявою ОСОБА_1 була вже повнолітньою, отже підстав для отримання дозволу на імміграцію відповідно до вказаної правової норми не мала. Отже заявниця отримала дозвіл на імміграцію в Україну та була документована посвідкою на постійне проживання всупереч Закону України «Про імміграцію», за відсутністю підстав для його отримання, у зв`язку з чим, рішенням від 15.11.2024 №51032300023759 їй було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі п.п.3 п.62 Порядку оформлення.
Також 09 січня 2025 року ГУ ДМС прийнято рішення №315055 від 09.01.2025 року про визнання недійсними дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.1 ст.12-1 Закону України «Про імміграцію», та як наслідок на підставі п.п.1 п.64, п.п.4 п.72 Порядку №321 скасовано та визнано недійсною посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 09.02.2009 року. 
Вказане підтверджується постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року у справі №420/6408/25
09 січня 2025 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №5101130100017468, яким примусово повернуто до країни походження або третьої країни громадянку В`єтнаму – ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у строк до 07 лютого 2025 року.
Позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення мотивована тим, що ГУ ДМС України в Одеській області у встановленому законом порядку не вручив ОСОБА_1 рішення про примусове повернення.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
За змістом ст. 26 Закону України №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. 
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція № 353/271/150.
Згідно ч.1 ст.13 закону України «Про імміграцію», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.
Згідно з п. 4 Інструкції № 353/271/150 іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України (п. 5 Інструкції № 353/271/150).
Крім того, відповідно до п.2 розділу ІІ Інструкції 353/271/150 Рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 3).
Згідно абз.3 п.10 розділу І Інструкції № 353/271/150, після оголошення іноземцю рішення про примусове повернення посадові особи з`ясовують у іноземця намір оскаржити згадане рішення. У разі висловлення іноземцем наміру оскаржити це рішення негайно повідомляється центр надання правової допомоги, якщо іноземець самостійно не уклав угоду з адвокатом.
Проте, зі змісту оскаржуваного рішення, що надано ГУ ДМС України в Одеській області вбачається, що воно не було вручене ОСОБА_1 в дату його прийняття, оскільки, відповідні відмітки на оскаржуваному рішенні – відсутні. Більше того, на такому рішенні відсутній підпис особи стосовно якої прийнято таке рішення.
Підстави вважати, що ОСОБА_1 відмовилася від підписання такого рішення – відсутні, оскільки, у розділі «Від підпису відмовився» оскаржуваного рішення відсутні відомості про понятих, їх дані та підписи.
ГУ ДМС України в Одеській області також не надало суду доказів на підтвердження того, що копія рішення про примусове повернення, разом із копією рішення про визнання недійсною посвідку на постійне проживання на виконання ч.1 ст.13 Закону України «Про імміграцію» були направлені ОСОБА_1 рекомендованим листом протягом п`яти календарних днів з дня його вручення та такий лист був вручений у встановленому законом порядку.
При цьому, у суду відсутні підстави вважати, що ГУ ДМС України в Одеській області не було відомості про місце проживання ОСОБА_1 , оскільки, такі відомості зазначені в оскаржуваному рішенні.
У зв`язку з чим, суд вважає, що в порушення вимог ч.1 ст.13 Закону України «Про імміграцію» та п.2 розділу ІІ Інструкції 353/271/150 ГУ ДМС України в Одеській області не оголосило та/або не направило рекомендованим листом копію рішення про примусового повернення.
Згідно з ч.1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Не дивлячись на те, що ухвалення рішенні про примусове повернення здійснювалося в порядку, передбачену Законом України «Про імміграцію», ГУ ДМС України в Одеській області повинно було перевірити наявність або відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Ухвалюючи рішення про примусове повернення, ГУ ДМС в Одеській області не вчинило жодних дій з метою перевірки тих обставин, чи дійсно на момент ухвалення такого рішення існують ризики, визначені у ч.1 ст.31 Закону, зокрема, зокрема, не здійснило перевірку відомостей, що наявні в мережі Інтернет, не здійснило направлення запитів до міжнародних організацій тощо.
Також, в якості підстав для скасування рішення, позивачка посилається на те, що примусове видворення, повернення до країни походження Позивачки призведе до фактичного розлучення матері з трьома малолітніми дітьми — громадянами України, що є непропорційним втручанням у її право на сімейне життя та порушує права дітей.
Суд погоджується із такими доводами позивача з огляду на наступне.
У постанові КАС ВС від 01 лютого 2024 року у справі № 344/9604/23 зробив висновок про те, що під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження, або третьої країни з підстав зазначення інформації у зверненні Управління стратегічних розслідувань, суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.
Відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб”.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, судова колегія наголошує на тому, що відносини позивача з членами його сім`ї, зокрема, жінкою та дитиною складають сімейне життя для цілей застосування ст.8 Конвенції (п.65 рішення у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011р., заява №55597/09).
У рішенні, ухваленому 9 жовтня 2003 року у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia
48321/99), суд постановив, що: мало місце порушення ст. 8 Конвенції. Покликаючись на ст. 8, 14, ч. 1 і ч. 4 ст. 5 Конвенції, заявниці стверджували про порушення їхнього права на повагу до приватного і сімейного життя, порушення заборони дискримінації, а також права на свободу і особисту недоторканність. Суд зазначив, що у віці одного місяця п. ОСОБА_13 переїхала з батьками до Латвії і прожила там 40 років. Вона ходила до школи, працювала і одружилась у цій країні. II дочка, ОСОБА_14 , також народилась у Латівії і прожила там 18 років, здобувши у Латвії середню освіту. В обох заявниць, отже, виникла система особистісних, соціальних та економічних зв`язків, що становили зміст їхнього приватного життя у Латвії. Заявниці також втратили квартиру, у якій мешкали. Тому Суд вказав, що їх видворення з Латвії є втручанням у їхнє право на повагу до приватного життя і житла.
На думку суду, прийняття рішення про примусове видворення без урахування соціальних та сімейних зв`язків порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до сімейного життя.
Позивачка – ОСОБА_1 , є матір`ю трьох дітей, а саме:
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , та відповідно до копії паспорту Громадянина України № НОМЕР_6 , останній є громадянином України;
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , та відповідно до копії паспортного громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_8 , остання є громадянином України;
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 , та відповідно до копії паспортного громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_10 , остання є громадянином України.
Діти позивачки перебувають на території України та поза її межі за останні п`ять років не виїжджали, що підтверджується відповіддю з АДПСУ, що надійшла до суду 07.05.2026 на виконання ухвали суду від 04.07.2026.
Відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , який також проживає на території України, має посвідку на постійне проживання в Україні, має зареєстроване місце проживання що встановлено рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2026 року у справі №522/1983/26.
Посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 видана 25.05.2007 року, тобто, з моменту отримання посвідки до моменту прийняття оскаржуваного рішення позивачка майже двадцять років проживала на території України, а тому, будучи легалізована могла бути працевлаштована, отримувати дохід, вести будь-які інші види життєдіяльності та відповідно налагодити стійкі соціальні зв`язки.
Так, за період перебування позивачки на території України, її чоловік – ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП від 04.03.2026 №18085062790.
Суд також враховує, що на ОСОБА_1 та її чоловік – ОСОБА_3 визнані на території України багатодітною сім`єю, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_11 .
Тому, оскаржуване рішення прийнято без урахування справедливого балансу інтересів держави і позивача, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, оскільки, у ньому необґрунтовано, у чому саме полягає інтерес держави щодо примусового повернення позивача, не наведено ризиків його залишення на території України, які б підтверджувалися належними доказами (наприклад, вчинення кримінальних правопорушень проти власності, проти інтересів держави або суспільства). Більше того, таке рішення призведе до надмірного втручання держави у право на сімейне життя, оскільки, призведе або до розлучення дітей з матір`ю або до вимушеного переселення дітей – громадян України поза її межі через неможливість самостійного перебування на території України без законного представника.
Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що під час ухвалення рішення про примусове видворення, ГУ ДМС України в Одеській області порушило встановлену процедуру ухвалення такого рішення, не направивши та/або не оголосивши зміст прийнятого рішення позивачці, не дослідило належним чином усі обставини та не дало їм належну правову оцінку, в тому числі, в частині підстав ухвалення такого рішення та формально підійшло до оцінки критеріїв, за яких особа не може бути видворено в країну походження без їх належної перевірки, не враховано баланс інтересів держави та позивачки, що призвело до ухвалення рішення, яке порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи, у зв`язку з чим, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частину у повному обсязі, визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення.
Щодо рішення про примусове видворення, суд зазначає наступне.
12 лютого 2026 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішення про примусове видворення №5101100100000697, яким вирішено примусово видворити з України громадянку В`єтнаму – ОСОБА_1 . 
 Ухвалюючи таке рішення ГУ ДМС України в Одеській області виходив з того, що 09 січня 2025 року було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 у строк до 07.02.2025, яке нею не було виконано. В рішенні вказано, що громадянка В`єтнаму не має документів на проживання в Україні, не може бути працевлаштована та мати постійного доходу, не може забезпечувати власні потреби, може вчиняти злочини проти власності з метою отримання грошових коштів. Вказано, що громадянка В`єтнаму не має жодної з підстав, за яких вона не може бути примусово видворено.
В якості підстав для визнання протиправним рішення та його скасування, позивач посилається на те, що невручення рішення про примусове повернення або ненадання належної можливості ознайомитися з його змістом позбавляє особу можливості реалізувати право на судовий захист та є підставою для визнання цього рішення неправомірним, а відповідно — й рішення про примусове видворення, що ґрунтується на ньому.
Суд частково погоджується із такими доводами, з огляду на наступне. 
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно з статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції) можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо:
1) такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України;
2) або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення;
3) або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
4) а також в інших передбачених законом випадках.
Дійсно, 09 січня 2025 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняло рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №5101130100017468, яким примусово повернуто до країни походження або третьої країни громадянку В`єтнаму – ОСОБА_1 та зобов`язано її покинути територію України у строк до 07 лютого 2025 року.
Проте, як вже було зазначено, ГУ ДМС України в Одеській області не довело ту обставину, що копія рішення про примусове повернення була доведена до відома ОСОБА_1 , або вручена їй у встановленому законом порядку, а тому, підстави вважати, що ОСОБА_1 усвідомлювала наявний у неї обов`язок покинути країну у строк до 07 лютого 2025 року та відповідно ухилялася від виконання такого рішення – відсутні.
Більше того, під час розгляду справи судом встановлені підстави для скасування рішення про примусове повернення, в тому, у ОСОБА_1 в цілому відсутній обов`язок виконання такого рішення.
За таких обставин, посилання в рішенні на те, що ОСОБА_1 ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення – не відповідають дійсності на не підтверджуються матеріалами справи.
Згідно з ч.1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області виходило із того, що ОСОБА_1 не має жодної з обставин, на підставі яких відповідно до ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вона не може бути примусово видворена за межі України.
Проте, ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не вчинило жодних дій з метою перевірки тих обставин, чи дійсно на момент ухвалення такого рішення існує або не існує загроза життю ОСОБА_1 , зокрема, не здійснило перевірку відомостей, що наявні в мережі Інтернет, не здійснило направлення запитів до міжнародних організацій тощо.
Також, ухвалюючи рішення про примусове видворення, ГУ ДМС України в Одеській області не врахувало ту обставину, що ОСОБА_1 більше двадцять років проживає на території України та за цей час у неї виникли тісні соціальні зв`язки, зокрема, вона перебуває у шлюбі з особою, яка має посвідку на проживання в Україні та нерухоме майно на території Україні, є матір`ю трьох дітей – громадян України, визнана в Україні багатодітною матір`ю.
Не підтверджуються доказами по справі ті обставини, що ОСОБА_1 не може мати постійного місця роботи, а тому, може вчиняти злочини проти власності, оскільки, остання перебуває на території України близько 20-ти років. При цьому, згідно відомостей з ЄДРСР, ОСОБА_1 не притягувалася до кримінальної або адміністративного правопорушення за злочини проти власності. 
Тому, враховуючи те, що під час ухвалення рішення про примусове видворення, ГУ ДМС в Одеській області не дослідило належним чином усі обставини та не дало їм належну правову оцінку, в тому числі, в частині підстав ухвалення такого рішення та формально підійшло до оцінки критеріїв, за яких особа не може бути видворено в країну походження, без їх належної перевірки, що призвело до ухвалення рішення, яке порушує принцип справедливої рівноваги між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи та становить собою непропорційне втручання в право на повагу до приватного та сімейного життя, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині, визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення.
Керуючись статтями 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 289 КАС України, суд,-
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 процесуальний строк для оскарження рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни про від 09 січня 2025 року №5101130100017468.
Адміністративний позов  ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення та рішення про примусове повернення – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 09 січня 2025 року № 5101130100017468, прийняте щодо громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 12 лютого 2026 року № 5101100100000697, прийняте щодо громадянки В`єтнаму - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду в межах строку, встановленого КАС України.

Текст рішення складено та підписано 15 червня 2026 року.

Суддя          Косіцина В.В.