Справа № 522/13268/24
Провадження №1-кп/522/2789/26
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднані обвинувальні акти у кримінальних провадженнях №12024163520000203 від 10.04.2024 року та №12024163490000247 від 05.04.2024 року відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:
-31.03.2026 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.194, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 , 
обвинуваченого ОСОБА_3 , 
ВСТАНОВИВ:
05 квітня 2024 року, у період часу з 02:40 год. по 04:50 год., ОСОБА_3 разом з ОСОБОЮ_1, маючи єдиний прямий умисел, направлений на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, а саме квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , використовуючи автомобіль марки «NISSAN QASHQAI» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , що зареєстрований на ОСОБА_8 , прибули до будинку АДРЕСА_3 .
Надалі, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, реалізуючи свій єдиний прямий умисел, направлений на пошкодження майна шляхом його підпалу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи те, що внаслідок їх дій можуть постраждати сторонні особи та їх майно, діючи з метою залякування ОСОБА_9 у зв`язку з його професійною діяльністю, попередньо розподіливши обов`язки між собою, ОСОБА_1, впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, залишився біля вищевказаного будинку з метою конспірації та не викриття з боку правоохоронних органів. 
В цей час ОСОБА_3 , використовуючи заздалегідь підготовану ємкість у вигляді пляшки з легкозаймистою речовиною та автомобільну покришку, яка була замотана в ковдру зайшов до під`їзду вказаного будинку та залишив автомобільну покришку з ковдрою на загальному балконі, після чого підійшов до квартири АДРЕСА_4 , облив з вказаної ємкості килим, що був розташований біля вхідних дверей легкозаймистою речовиною та за допомогою невстановленого пристрою для розпалювання вогню, підпалив вказаний килим, що призвело до його загоряння. 
В результаті сумісних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_1 створено загрозу знищення майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , після чого вони покинули місце вчиненого ними кримінального правопорушення оскільки були помічені проходячим повз мешканцем вказаного будинку, таким чином не виконавши всі дії, які вважали належними для умисного пошкодження чужого майна шляхом підпалу з причин, що не залежали від їх волі, злочин не було доведено до кінця, та все майно не було пошкоджено. 
Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.15, ч. 2 ст. 194 КК України за кваліфікуючими ознаками: незакінчений замах на умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу.
10 квітня 2024 року, приблизно о 05 годині 00 хвилин, ОСОБА_3 разом з ОСОБА_1, маючи єдиний прямий умисел, направлений на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, а саме квартири АДРЕСА_5 , яка належить на праві власності ОСОБА_10 , вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , використовуючи автомобіль марки «NISSAN QASHQAI» з реєстраційним знаком НОМЕР_1 , що зареєстрований на ОСОБА_8 , прибули до будинку АДРЕСА_3 .
Надалі, ОСОБА_3 та ОСОБА_1, реалізуючи свій єдиний прямий умисел, направлений на пошкодження майна шляхом його підпалу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи те, що внаслідок їх дій можуть постраждати сторонні особи та їх майно, діючи з метою залякування ОСОБА_9 у зв`язку з його професійною діяльністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1, використовуючи заздалегідь підготовані дві автомобільні покришки, розмістили їх біля дверей вказаної квартири, після чого використовуючи заздалегідь підготовану ємкість у вигляді полімерної пляшки з легкозаймистою речовиною, облили з вказаної ємкості дві заздалегідь підготовлені автомобільні покришки, невідомою легкозаймистою речовиною та за допомогою невстановленого пристрою для розпалювання вогню, підпалили автомобільні покришки, що призвело до їх загоряння. 
В результаті сумісних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_1 створено загрозу знищення майна, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_10 , після чого вони покинули місце вчиненого ними кримінального правопорушення виконавши всі дії, які вважали належними для умисного пошкодження чужого майна шляхом підпалу, однак з причин, що не залежали від їх волі, злочин не було доведено до кінця, та все майно не було пошкоджено, оскільки особа, яка в той час знаходилась у квартирі АДРЕСА_6 – ОСОБА_11 помітила вогонь та погасила його.
Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.15, ч. 2 ст. 194 КК України за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу.
10 квітня 2024 року приблизно о 04 годині 00 хвилин, ОСОБА_3  разом з ОСОБОЮ_1, маючи єдиний прямий умисел, направлений на пошкодження чужого майна шляхом підпалу, прибули до будинку АДРЕСА_7 . 
Надалі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , реалізуючи свій єдиний прямий умисел, направлений на пошкодження майна шляхом його підпалу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи те, що внаслідок їх дій можуть постраждати сторонні особи та їх майно, діючи з діючи з метою залякування ОСОБА_9 , зайшли до під`їзду № 1 вказаного будинку, піднялися на сьомий поверх, де ОСОБА_3 залив фарбою вічки у дверях квартир АДРЕСА_8 та АДРЕСА_9 та розташовану біля них камеру відеоспостереження.
Надалі, впевнившись, що за їх діями ніхто не спостерігає, використовуючи заздалегідь підготовану ємкість з легкозаймистою речовиною, підійшли до квартири АДРЕСА_10 , яка належить на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_12 та ОСОБА_9 та облили з вказаної ємкості зовнішню сторону вхідних дверей та ганчірку, яку принесли з собою, невідомою легкозаймистою речовиною, після чого за допомогою невстановленого пристрою для розпалювання вогню, підпалили ганчірку біля вхідних дверей до квартири та вхідні двері, що призвело до їх загоряння. 
В подальшому, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 покинули місце вчиненого ними кримінального правопорушення, виконавши всі дії, які вважали належними для умисного пошкодження чужого майна шляхом підпалу, однак з причин, що не залежали від їх волі, злочин не було доведено до кінця та все майно не було пошкоджено, оскільки вогонь погас. 
Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст.15, ч. 2 ст. 194 КК України за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу.
У судовому засіданні ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України визнав повністю та пояснив суду, що він дійсно вчинив інкриміновані йому злочини при обставинах, викладених в обвинувальних актах, і вони повністю відповідають фактичним обставинам скоєних ним правопорушень, фактичні обставини справи не оспорював та підтвердив вищеописані та встановлені судом обставини справи, а саме: дати, час, місця вчинення кримінальних правопорушень, правову кваліфікацію свого діяння. У скоєному щиро розкаявся та просив суворо його не карати.
Потерпілий ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності та призначення покарання на розсуд суду. Крім того, надав цивільний позов про стягнення на його користь з ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 100000,00 гривень.
Потерпілий ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутності та призначення покарання на розсуд суду, цивільний позов не надавав. 
У зв`язку з цим, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_3 , дослідженням документів, що стосуються особи обвинуваченого, а також доказів та документів стосовно заходів забезпечення кримінального провадження і процесуальних витрат. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.
Обвинувачений ОСОБА_3 надав суду показання про те, що дійсно 05 квітня 2024 року разом з іншою особою прибув до будинку АДРЕСА_3 з метою пошкодження чужого майна шляхом підпалу вхідної двері квартири АДРЕСА_11 за допомогою легкозаймистої речовини, якою облив килим біля вхідних дверей і підпалив, однак вони були помічені мешканцем вказаного будинку і таким чином не виконали всі дії, які вважали належними для умисного пошкодження чужого майна шляхом підпалу. Крім того, 10 квітня 2024 року разом з іншою особою він прибув до будинку АДРЕСА_3 з метою пошкодження чужого майна шляхом підпалу вхідної двері квартири АДРЕСА_12 за допомогою легкозаймистої речовини, якою облив автомобільні покришки біля вхідних дверей і підпалив, однак вогонь загасила мешканка квартири. Крім того, 10 квітня 2024 року разом з іншою особою він прибув до будинку АДРЕСА_7 з метою пошкодження чужого майна шляхом підпалу вхідної двері квартири АДРЕСА_9 за допомогою легкозаймистої речовини, якою вони облили вхідні двері та ганчірку, яку принесли із собою, однак вогонь сам загасився. 
Таким чином, допитавши обвинуваченого, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.
Досліджені судом докази дають підстави для висновку, що мали місце діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 , про винуватість останнього у їх вчиненні, про наявність фактичних підстав для визнання його винуватості та про відповідність встановлених органом досудового розслідування обставин наявним матеріалам досудового розслідування та формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, а саме: незакінчений замах на умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу; за ч. 2 ст.15, ч. 2 ст. 194 КК України, а саме: закінчений замах на умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу.
Статтею 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує його особу, який є громадянином України, неодруженим та непрацевлаштованим, те що він на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не значиться та є раніше судимим.
У відповідності до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд враховує визнання вини та щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, а також активне сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , передбачені ст.67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Суд, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений, будучи раніше судимим, на шлях виправлення не став, а за досить короткий проміжок часу скоїв кримінальні правопорушення, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин. 
Також суд бере до уваги, що обвинувачений непрацевлаштований, неодружений, на утриманні дітей та/або непрацездатних батьків не має.
В свою чергу, суд враховує, що обвинувачений у скоєних кримінальних правопорушеннях щиро покаявся та активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи.
За наслідками судового розгляду судом визнано доведеним вчинення двох епізодів закінченого замаху та одного епізоду незакінченого замаху на умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу, тобто кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.194, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.
Таким чином, враховуючи тяжкість вчинених ОСОБА_3 злочинів, усвідомлення останнім протиправності своєї злочинної поведінки, щире каяття, дані про його особу, суд вбачає за можливе призначити йому покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України у виді позбавлення волі.
Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення ОСОБА_3 та запобігання вчиненню ним нових злочинів і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_3 саме такого виду покарання.
При цьому, суд вбачає за необхідне при визначенні остаточного покарання ОСОБА_3 застосувати принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, передбачений ч. 1 ст. 70 КК України.
Призначаючи покарання, суд також враховує положення ч. 2 та ч. 3 ст. 68 КК України, згідно з якими строк або розмір покарання за вчинення готування до злочину не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України, а також строк або розмір покарання за замах на злочин не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України.
Крім того суд встановив, що вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.03.2026 року, який набрав законної сили 01.05.2026 року, ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.
При цьому, ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст.194, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, 05.04.2024 року та 10.04.2024 року, тобто до постановлення вироку Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.03.2026 року.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1, 2, 3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України.
Отже, остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , на думку суду, повинно бути призначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Суд також встановив, що у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_3 перебував під вартою з 25.06.2024 року, тому в силу положень ч. 5 ст. 72 КК України в строк призначеного покарання за даним вироком обвинуваченому слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 продовжити до набрання вироком законної сили у зв`язку із призначенням покарання у виді позбавлення волі.
Щодо цивільного позову ОСОБА_9 в частині вимог до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 гривень суд зазначає наступне.
Як передбачено ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
У частині 1 ст. 1166 ЦК України зазначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Пункт 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
Позивач, обґрунтовуючи вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди зазначив, що внаслідок вчинених кримінально-караних діянь ОСОБА_3 він зазнав дуже суттєві збитки немайнового характеру, що виявилось в емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях за власну безпеку та безпеку близьких, відчуття страху, внаслідок чого у позивача відбулось руйнування звичайного складу життя (необхідність дуже суттєво обмежити власні переміщення, переміщення членів родини), виникли сумніви щодо можливості продовження здійснювати свої професійні обов`язки як адвоката, що негативно відображалось взагалі на професійній діяльності. Крім того, на адресу позивача постійно поступали загрози про застосування до нього та членів його родини насильницьких дій, тому на протязі тривалого часу він повинен був забезпечувати міри безпеки відносно всієї родини, оскільки троє з чотирьох дітей повинні були ходити до школи кожен день та їх неможливо було залишити без нагляду, що створювало величезне напруження у родині, він був вимушений застосовувати додаткові заходи для відновлення нормального способу життя.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, ураховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов в частині стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 100000,00 гривень, який обвинуваченим ОСОБА_3 визнано в повному обсязі, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Приписами ч. 2 ст. 124 КПК також установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України
Керуючись ст.ст. 100, 349, 366-371, 373, 374, 375, 376, 395, 532 КПК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України, та призначити йому покарання:
-за ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України -  у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 2 (два) місяці;
-за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 2 (два) місяці.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.03.2026 року, більш суворим покаранням, призначеним даним вироком, остаточно призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 2 (два) місяці.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ДУ «Одеський слідчий ізолятор», - залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення   ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по даному кримінальному провадженню у період з 25.06.2024 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_9 в частині вимог до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 гривень, задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , моральну шкоду у розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта для проведення судової експертизи нафтопродуктів і паливно-мастильних матеріалів №СЕ-19/116-24/9405-ФХД від 07.06.2024 року у сумі 11359,20 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят дев`ять гривень 20 коп.).
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси від 28.06.2024 року (справа №522/9495/24, провадження №1-кс/522/3625/24), а саме на: чоловічу кепку чорного кольору; чоловічу футболку білого кольору, з надписом «SRY IS TNE LIMIT»; п`ять мобільних телефонів, а саме: телефон кнопковий марки «Nokia», у корпусі чорного кольору; телефон кнопковий невідомої марки, у корпусі сірого кольору; розкладний кнопковий телефон марки «Samsung», у корпусі чорного кольору; мобільний телефон кнопковий невідомої марки з відсутнім дисплеєм, у корпусі чорного кольору; мобільний телефон сенсорний «Sony Ericsson», у корпусі білого кольору; мобільний телефон, марки «Vivo» в корпусі синього контору imei: НОМЕР_2 , з сім картою: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; зіп-пакет з порошкоподібною речовиною; мобільний телефон, марки «Vivo» в корпусі синього контору imei: НОМЕР_2 , з сім картою: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; зіп-пакет з порошкоподібною речовиною.
Речові докази: 2 зіп-пакети з порошкоподібною речовиною, - знищити. 
Речові докази: чоловічу кепку чорного кольору; чоловічу футболку білого кольору, з надписом «SRY IS TNE LIMIT»; п`ять мобільних телефонів, а саме: телефон кнопковий марки «Nokia», у корпусі чорного кольору; телефон кнопковий невідомої марки, у корпусі сірого кольору; розкладний кнопковий телефон марки «Samsung», у корпусі чорного кольору; мобільний телефон кнопковий невідомої марки з відсутнім дисплеєм, у корпусі чорного кольору; мобільний телефон сенсорний «Sony Ericsson», у корпусі білого кольору; мобільний телефон, марки «Vivo» в корпусі синього контору imei: НОМЕР_2 , з сім картою: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 ; мобільний телефон, марки «Vivo» в корпусі синього контору imei: НОМЕР_2 , з сім картою: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , - повернути власникам. 
Речові докази: три купюри номіналом 200 гривень, три купюри номіналом 100 гривень, три купюри номіналом по 50 гривень, чотири купюри номіналом по 20 гривень (загалом – 1130); банківську картку «sportbank» з номерами № НОМЕР_5 ; банківську картку «ПУМБ-банк» з номерами № НОМЕР_6 ; паспорт громадянина України, виданий на ім`я ОСОБА_3 , - вважати повернутими власнику ОСОБА_3 .
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1