ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/13639/23 Головуючий суддя І інстанції Майстренко О. М.
Провадження № 22-ц/818/88/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 20 травня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» в особі представника Ушакевич Марини Петрівни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2024 року у справі № 643/13639/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 19960,06 грн, яка складається із заборгованості: за основним боргом - 9000 грн, за нарахованими та несплаченими базовими процентами - 2743,20 грн, за нарахованими та несплаченими базовими процентами на прострочену позику - 4500,00 грн, за 3 % річних - 991,95 грн, за інфляційними витратами - 2724,91 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки суму сплаченого судового збору в розмірі 2481 грн, а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 27.09.2019 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір позики №2964764 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов. Договір підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 9000 грн строком на 20 днів із відповідною базовою процентною ставкою 1,60 % в день та розміром акційних процентів 1,52 % в день, розмір процентів на прострочену позику складає 2,70 % в день. У зв`язку з неповерненням коштів відповідачкою станом на 12.02.2020 (дата відступлення права вимоги) заборгованість становить 16243,20 грн.
03.04.2017 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено Договір факторингу № 3042017. 
12.02.2020 між сторонами за Договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги № 94, відповідно до якого право вимоги за Договором позики №2964764 від 27.09.2019 перейшло до ТОВ «ФК «Профіт Капітал». 
Як зазначив позивач, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за Договором позики №2964764 від 27.09.2019 сума заборгованості станом на 12.02.2020 (дата відступлення права вимоги) становить 16243,20 грн. Позивач вказав, що він вправі здійснити нарахування 3 % річних та інфляційних витрат за весь час прострочення до 23.02.2022, що складають: 991,95 грн та 2724,91 грн відповідно. Загальна сума заборгованості становить 19960,06 грн, яку позивач просив стягнути з відповідачки, звертаючись до суду з цим позовом.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду, представник позивача - адвокат Ушакевич М.П. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Крім того, просить вирішити питання щодо судових витрат, а саме відмовити відповідачці у стягненні з позивача витрат на правову допомогу, понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції; інші судові витрати покласти на відповідачку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права та без додержання норм процесуального права.
Вказує, що 03.04.2017 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено Договір факторингу № 3042017. Відповідно до п.2.1 Договору факторингу, первісний кредитор зобов?язується передати новому кредитору права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимог, а новий кредитор зобов?язується їх прийняти.
Звертає увагу, що у п.1 Додаткової угоди №1 до Договору факторингу №3042017 зазначена вказівка про зміну п.8.2 Договору та викладення його в такій редакції:
«8.2. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1 цього Договору, та закінчується 31 грудня 2017 року. Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна із сторін письмово не повідомить іншу про намір розірвання Договору, то він продовжується на період до 31.12.2018 (включно), а в подальшому на кожний наступний календарний рік».
Зважаючи на це, вказує, що Договір факторингу діяв на момент виникнення заборгованості відповідачки.
Просить також врахувати, що 12.02.2020 між сторонами за Договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги №94, відповідно до якого право вимоги за Договором позики №2964764 від 27.09.2019 перейшло до ТОВ «ФК «Профіт Капітал».
Робить висновок, що дія Договору факторингу продовжувалася на кожний наступний календарний рік, і на момент підписання Реєстру прав вимоги №84 від 12.02.2020 Договір факторингу був чинним, а тому ТОВ «ФК «Профіт Капітал» є належним позивачем у цій справі.
Посилається на те, що сторони за Договором факторингу не обмежені у праві відступати права вимоги за договорами, укладеними після його підписання. Відповідно до умов Договору перехід права вимоги за договорами позики (кредиту) відбувається в момент підписання реєстру прав вимоги, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.
Крім того, апелянт надає копію Витягу з реєстру прав вимоги №94 з необхідними реквізитами та підписами сторін.
Наголошує також на тому, що оскільки суд першої інстанції встановив, що Договір позики № 2964764 від 27.09.2019 між відповідачкою та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» був укладений відповідно до приписів чинного законодавства України, то враховуючи викладене, позовні вимоги повинні бути задоволені у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Тисячник Р.Р. просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення як безпідставну та необґрунтовану.
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» є неналежним позивачем, оскільки не набуло права вимоги до ОСОБА_1 за Договором позики.
Вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що дія Договору факторингу, нібито, була автоматично продовжена на підставі Додаткової угоди №1 є безпідставними, оскільки відповідні докази не були надані та досліджені судом першої інстанції.
Наголошує, що позивач разом з апеляційною скаргою подав новий доказ - Витяг з реєстру прав вимоги № 94. Водночас, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, такі докази приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках за наявності обґрунтованих причин їх неподання до суду першої інстанції. Вважає, що оскільки позивач не довів неможливості подання цього доказу раніше, підстави для його прийняття відсутні.
Крім того, зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження укладення Договору позики між відповідачкою та первісним кредитором, а також не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості у заявленому розмірі. Вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, а складений позивачем в односторонньому порядку.
Просить врахувати, що навіть за умови наявності боргу розрахунок апелянта є неправомірним, оскільки після спливу строку кредитування (17.10.2019) право нараховувати договірні проценти припиняється, а підлягають застосуванню наслідки, передбачені ст.625 ЦК України.
Разом з цим вказує, що стороною відповідачки у суді першої інстанції було заявлено про застосування позовної давності. Оскільки строк повернення коштів за Договором позики сплив 17.10.2019, саме з цієї дати у кредитора виникло право на позов. Робить висновок, що позивач звернувся до суду лише 03.11.2023, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Представник відповідачки також заперечує проти покладення на ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн, вважаючи, що заявлена сума є неспівмірною зі складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову.

Крім того, представник позивача подала відповідь на відзив та наполягала на задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що позивачем доведено факт ідентифікації відповідачки під час укладення Договору позики №2964764 від 27.09.2019, перерахування грошових коштів, належність їй номера банківської картки, а також строк дії Договору, періоди нарахування процентів і перехід права вимоги.

Частинами 1 та 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 27.09.2019 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 2964764 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 9000 грн. Разом з цим суд зазначив, що Договір позики №29964764 був укладений з ОСОБА_1 27.09.2019, тобто після закінчення строку дії Договору факторингу від 03 квітня 2017 року, згідно з яким мав відбутися перехід прав вимоги.
Крім того, суд зазначив, що факт продовження строку дії Договору факторингу та його чинності на дату укладення Договору позики представником позивача не підтверджено належними і допустимими доказами.
Відтак, суд першої інстанції вважав, що відступлення права вимоги від ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» могло відбутися лише за тими кредитними чи їм подібними договорами, які були укладені первісним кредитором із боржниками, та які не були виконані на час включення таких договорів в реєстр прав вимоги, що мало передувати даті закінчення строку дії Договору факторингу, тобто 31 грудня 2017 року.
Також суд відмітив, що у Витягу з реєстру прав вимоги міститься підпис представника ТОВ «ФК «Профіт Капітал», проте підпис представника первісного кредитора ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» - відсутній.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ТОВ «ФК «Профіт Капітал» є неналежним позивачем, оскільки не отримало право вимоги до ОСОБА_1 за Договором позики, зокрема право нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних на суму боргу, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.
Колегія вважає, що заявлені позовні вимоги дійсно не доведені, однак не повністю погоджується з наведеними мотивами відмови в позові, у зв`язку з чим вважає за необхідне викласти мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

27.09.2019 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено Договір позики №2964764 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання (акцепту) умов. Договір підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до якого відповідачка отримала кредит у сумі 9000 грн строком на 20 днів із відповідною базовою процентною ставкою 1,60 % в день та розміром акційних процентів 1,52 % в день, розмір процентів на прострочену позику складає 2,70 % в день.

03.04.2017 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено Договір факторингу №3042017. 

12.02.2020 між сторонами за Договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги №94, відповідно до якого право вимоги за Договором позики №2964764 від 27.09.2019 перейшло до ТОВ «ФК «Профіт Капітал». 

Згідно з розрахунком, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 19960,06 грн, яка складається із заборгованості: за основним боргом - 9000 грн, за нарахованими та несплаченими базовими процентами - 2743,20 грн, за нарахованими та несплаченими базовими процентами на прострочену позику - 4500,00 грн, за 3 % річних - 991,95 грн, за інфляційними витратами - 2724,91 грн.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Так, у ст.1055 ЦК України зазначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з вимогами статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19. До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
Матеріалами справи підтверджується укладення Договору позики №2964764 від 27.09.2019 між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором 6IScfEQ4Oh, який був надісланий 27.09.2019 о 13:18:11 на електронну пошту відповідачки ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у свою чергу підтверджується копією Договору та Довідкою про ідентифікацію, які були надані первісним кредитором (а.с.7-8).
Підписавши Договір позики № 2964764, ОСОБА_1 засвідчила, що погодилася на отримання кредитних коштів саме на умовах, викладених у пункті 2 Договору. Поряд з цим матеріали справи не містять належних та достатніх доказів видачі та отримання кредитних коштів відповідачкою.
Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 3 ч.4 ст.265 ЦПК України, у мотивувальній частині рішення зазначаються: мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.ст.89, 265 ЦПК України, в оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки вищевказаним доказам та обставинам, які свідчать про укладення кредитного договору та про чинність договору факторингу на день передачі права вимоги від первинного кредитора до позивача. В цій частині доводи скарги є обгрунтованими.
Разом з тим, суд не оцінив у достатній мірі заперечення відповідачки щодо відсутності належних і допустимих доказів надання їй кредитних коштів. Крім того, суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази виконання первісним кредитором своїх зобов`язань за Договором у частині перерахування відповідачці відповідних грошових коштів. Зазначені доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, підтверджуються матеріалами справи.
Так, на підтвердження надання 27.09.2019 відповідачці кредитних коштів у розмірі 9000 грн позивачем надано суду копію запиту від 19.07.2023 №19/07/23-16, направленого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «ФК «Фінекспрес», згідно з яким первісний кредитор просив надати виписки за проведеними операціями щодо переказу коштів на рахунки, зокрема щодо переказу №6370518711705818011983008, сума 9000 грн, дата транзакції 27.09.2019, маскований номер картки: НОМЕР_1 , на ім?я ОСОБА_2 , Договір №2964764 (а.с.20).

У відповідь на цей запит первісним кредитором було отримано Інформаційну довідку про переказ коштів від 19.07.2023 №19/07-2023-7, складену ТОВ «ФК «Фінекспрес», в якій зазначено, що ТОВ «ФК «Фінекспрес», яке діє на підставі Витягу з реєстру платіжної інфраструктури з інформацією про ліцензію на надання фінансових платіжних послуг від 27.04.2023 №21/764-рк, відповідно до умов Договору №23-01-18/5 від 23.01.2018, укладеного між компанією та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», здійснило наступні успішні перекази: 1) 27.09.2019 на суму 9 000 грн відбувся успішний переказ на карту № НОМЕР_1 . Номер платежу 6370518711705818011983008 (а.с.19). Позивач вважає, що надана Інформаційна довідка є належним підтвердження здійснення переказу коштів на картку відповідачки.

Разом з тим, ці докази не є належними і допустимими для підтвердження здійснення перерахунку грошових коштів, якими мають бути у даному випадку лише первинні -бухгалтерські документи. 

Так, згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

Проте ні з наданої позивачем Інформаційної довідки, ні з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідачки. Зокрема, зазначена Інформаційна довідка не містить усієї необхідної інформації про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати його як позичальника, а також усіх необхідних реквізитів, зокрема, відсутні номери рахунків кредитора та позичальника, які б свідчили про те, що кредитні кошти були надані первинним кредитором (ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів») та отримані позичальником ( ОСОБА_1 ).

У зв`язку з цим колегія суддів приходить до висновку, що у справі відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачкою кредиту в розмірі 9000 грн за Договором позики №2964764 від 27.09.2019, а отже - безпредметність договору факторингу та внаслідок цього - відсутність у позивача права вимоги за цим позовом.

Інформаційна довідка не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 ; зазначена в ній інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку; довідка не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.

Те саме стосується і розрахунку заборгованості до Договору позики №2964764 від 27.09.2019, поданого позивачем, оскільки він створений самим позивачем, є похідним, обробленим документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.

Інших доказів на підтвердження перерахування коштів згідно з Договором позики №2964764 від 27.09.2019 на платіжну банківську картку позичальника позивачем, всупереч визначеним у ст.ст.12, 81 ЦПК України процесуальним обов`язкам, до суду не було надано.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів на користь відповідачки, оскільки наявні докази не містять повної інформації про номер платіжного засобу, на який, згідно з доводами позивача, було перераховано суму кредиту. При цьому матеріали справи не містять даних, що підтверджують належність електронного платіжного засобу, зокрема платіжної картки №НОМЕР_1 , саме ОСОБА_1 .
Водночас слід зазначити, що позикодавець, надаючи фінансові послуги та зважаючи на особливості укладення таких видів договорів, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», був зобов`язаний вести облік наданих позичальникам коштів, а відступаючи право вимоги за Договором позики, надати фактору усі наявні бухгалтерські документи на підтвердження наявності заборгованості.
За відсутності таких первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт отримання відповідачкою кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості є недоведеними.

Відтак апеляційний суд вважає недоведеною позивачем наявність у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним Договором позики у розмірі, зазначеному у розрахунку заборгованості.

Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 не підтверджують факту отримання відповідачкою кредитних коштів.

Оскільки матеріалами справи підтверджується лише факт укладення кредитного договору, однак позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту перерахування кредитних коштів та їх отримання відповідачкою, відсутні підстави вважати, що у відповідачки виникло грошове зобов`язання перед первісним кредитором, а значить і перед позивачем у даній справі.

За змістом статей 509, 1046, 1054 ЦК України, кредитне зобов`язання виникає за умови надання кредитодавцем грошових коштів позичальнику, а обов`язок позичальника щодо повернення кредиту та сплати процентів кореспондує факту отримання таких коштів. Саме по собі підписання кредитного договору без підтвердження фактичного надання кредиту не свідчить про виникнення у боржника обов`язку з повернення кредитних коштів.

Відповідно до статей 512, 514, 1077 ЦК України, предметом договору факторингу є відступлення факторові наявної грошової вимоги клієнта до боржника. При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, за відсутності належних доказів виникнення у відповідачки грошового зобов`язання перед первісним кредитором, останній не набув права грошової вимоги до відповідачки, яке могло бути предметом відступлення за договором факторингу. Відтак укладений між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» Договір факторингу №3042017 в частині передачі права вимоги до відповідачки є безпредметним, оскільки фактично було відступлено право вимоги, яке не існувало на момент укладення такого Договору.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання негативних наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню з інших підстав.
Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови у задоволенні позову, однак у зазначеній частині - з помилкових мотивів, відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови .
Керуючись ст.ст. 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» в особі представника Ушакевич Марини Петрівни задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 09 грудня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 травня 2026 року.
Головуючий - 
В.Б. Яцина
Судді - 
Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова.