ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 705/5024/23
провадження № 61-6395св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М., 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Приватне підприємство «Дмитрушки»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2023 року, ухвалене 
у складі судді Годік Л. С., та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, ухвалену колегією у складі суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В., Василенко Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до Приватного підприємства (далі - ПП) «Дмитрушки» про припинення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб шляхом розірвання договорів (емфітевзису).
В обґрунтування позову вказували, що 22 травня 2013 року ОСОБА_3 та ПП «Дмитрушки» уклали договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб.
Предметами зазначених договорів є земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які належали ОСОБА_3 на праві приватної власності і розташовані у селі Дмитрушки Уманського району Черкаської області, площею 2,6269 га з кадастровим номером 7124382500:03:000:0220 та площею 2,8645 га з кадастровим номером 7124382500:03:001:0429. ОСОБА_3 передав відповідачу право володіння та цільового використання (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження ними.
Згідно з пунктами 3.1 зазначених договорів сторони домовилися про те, що емфітевтичне право за цими договорами встановлюється на невизначений строк (49 років).
22 травня 2013 року ОСОБА_3 передав підприємству земельні ділянки, що підтверджується копіями актів прийому-передачі земельних ділянок 
від 22 травня 2013 року.
25 червня 2013 року державним реєстратором Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області Пономаренко М. Ф. здійснено реєстрацію права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (номери записів 1610140, 1612157).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкоємцями майна ОСОБА_3 
є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
15 липня 2022 року позивачі, керуючись підпунктом «в» пункту 5.2 договорів, направили відповідачу попередження про відмову від договорів, якими зокрема повідомили про готовність відшкодувати витрати, передбачені договорами у разі відмови від них та їх дострокового розірвання, а також запропонували надіслати розрахунок обґрунтованої суми відшкодування витрат, які передбачені у разі дострокового розірвання договорів, разом із відповідними доказами.
21 липня 2022 року ПП «Дмитрушки» отримало попередження про відмову від договорів, однак відповідь позивачам на листи-попередження відповідач не направив і земельні ділянки всупереч умовам договорів позивачам не повернув.
За таких обставин просили:
- припинити право користування земельною ділянкою площею 2,6269 га з кадастровим номером 7124382500:03:000:0220, державну реєстрацію якого здійснено 25 червня 2013 року за ПП «Дмитрушки», шляхом розірвання договору 
від 22 травня 2013 року про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного ОСОБА_3 та 
ПП «Дмитрушки»;
- припинити право користування земельною ділянкою площею 2,8645 га з кадастровим номером 7124382500:03:001:0429, державну реєстрацію якого здійснено 25 червня 2013 року за ПП «Дмитрушки», шляхом розірвання договору 
від 22 травня 2013 року про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладеного ОСОБА_3 та 
ПП «Дмитрушки».
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.
Суд першої інстанції зазначив, що для встановлення можливості розірвання спірних договорів необхідно визначити, чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і який її розмір, а також співвіднести очікуваний результат від укладених договорів та фактичні обставини внаслідок неналежного їх виконання.
Місцевий суд вказав, що спірні договори емфітевзису містять істотні умови договору, а саме предмет, ціну та строк дії, і жодну з цих умов відповідачем не порушено. Договори укладено сторонами на 49 років, тому посилання позивачів на підпункт «в» пункту 5.2 договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) 
від 22 травня 2013 року щодо односторонньої відмови від договорів, не дає підстав для їх розірвання в односторонньому порядку, оскільки поширюється лише на випадки укладення договорів на невизначений строк.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про розірвання оспорюваних договорів.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2023 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У травні 2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просять скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду 
від 27 березня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для розірвання договорів у зв`язку з недоведенням істотного порушення відповідачем їх умов, оскільки такою підставою позов не обґрунтований. Тому суди помилково застосували до спірних правовідносин висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 289/2204/17 (провадження № 14-246цс19), та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 жовтня 2019 року у справі № 911/2755/18, від 9 січня 2019 року 
у справі № 308/3644/17 (провадження № 61-45833св18), від 15 квітня 2020 року 
у справі № 132/1959/18 (провадження № 61-16997св19), від 6 травня 2020 року 
у справі № 755/1750/19 (провадження № 61-21536св19), від 5 серпня 2020 року 
у справі № 468/1680/17-ц (провадження № 61-15469св19), оскільки у вказаних справах позови про розірвання договорів заявлені з інших підстав.
Зазначають про помилковість висновків судів щодо відсутності підстав для розірвання договорів зі підпунктами «в» пунктів 5.2, якими врегульовано процедуру розірвання договорів в односторонньому порядку, і така процедура позивачами додержана. 
Просили звернути увагу на те, що у пунктах 3.1 договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) сторони погодили строк їх дії, а саме емфітевтичне право за цими договорами встановлюється на невизначений строк і одночасно в дужках зазначено (на 49 років). Разом з тим, підпункти «в» пунктів 5.2 надають право стороні договорів розірвати їх в односторонньому порядку в разі відмови сторони від договорів і одночасно в дужках міститься обов`язкова умова для застосування цього пункту - 
у випадку укладення договору на невизначений строк.
Зміст пунктів 3.1 та підпунктів «в» пунктів 5.2 договорів свідчить, що ці умови є неякісними та двозначними і підлягають відповідному тлумаченню. На думку заявників, суди під час тлумачення вказаних умов договорів мали застосувати висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року 
у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) та від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20), про те, що «у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)».
Заявник зазначає про відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 651, 638 ЦК України у сукупності зі статтями 213, 637 ЦК України та тлумаченням неякісних та двозначних умов договорівпро встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за принципом contra proferentem.
Позиція інших учасників справи
У січні 2025 року представник ПП «Дмитрушки» - адвокат Гейко В. А. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказав необґрунтованість доводів касаційної скарги та правильність висновків судів про недоведення позивачами обставин порушення відповідачем істотних умов договорів, що є наслідком їх розірвання за рішенням суду. Крім того, адвокат Гейко В. А. зазначив про обґрунтованість висновків судів щодо відсутності підстав для розірвання договорів на підставі їх підпунктів «в» пунктів 5.2 з огляду на те, що ці договори укладені на визначений строк - 49 років. Просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 9 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявників про відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 651, 638 ЦК України у сукупності зі статтями 213, 637 ЦК України та тлумаченням неякісних та двозначних умов договорівпро встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за принципом contra proferentem (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Встановлені судами фактичні обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 2 травня 2013 року ОСОБА_3 та ПП «Дмитрушки» уклали договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).
Предметами договорів є земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які належали ОСОБА_3 на праві приватної власності і розташовані 
у селі Дмитрушки Уманського району Черкаської області, а саме земельні ділянки:
- площею 2,6269 га з кадастровим номером 7124382500:03:000:0220;
- площею 2,8645 га з кадастровим номером 7124382500:03:001:0429.
На виконання зазначених договорів ОСОБА_3 передав відповідачу право володіння та цільового використання (емфітевтичне право), зберігаючи за собою право розпорядження ними. 
В пунктах 3.1 вказаних договорів, сторони домовилися про те, що емфітевтичне право за цими договорами встановлюється на невизначений строк (49 років).
22 травня 2013 року ОСОБА_3 передав ПП «Дмитрушки» земельні ділянки з кадастровими номерами 7124382500:03:000:0220 та 7124382500:03:001:0429, про що сторони договорів склали відповідні акти прийому-передачі.
25 червня 2013 року державний реєстратор Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області Пономаренко М. Ф. здійснила реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (номери записів 1610140 та 1612157).
Також суди встановили, що 13 березня 2013 року ОСОБА_3 перед укладенням договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) звернувся до ПП «Дмитрушки» із заявою, в якій просив виплатити авансом орендну плату за період з 2013 року до 2026 року за користування належними йому на праві приватної власності земельними ділянками загальною площею 2,8645 га з кадастровим номером 7124382500:03:001:0429 та загальною площею 2,6269 га з кадастровим номером 7124382500:03:000:0220.
Зі змісту додатків № 1 до договорів оренди землі від 22 травня 2013 року суди встановили, що ПП «Дмитрушки» виплатило ОСОБА_3 по 22 000 грн за кожну належну йому земельну ділянку (пай) в розрахунок авансової виплати за період з 2013 року до 2026 року, що разом складає 44 000 грн.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. 
14 вересня 2020 року приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Ящук Д. О. видав позивачам як спадкоємцям майна ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстровані 
за №№ 351, 352, згідно з якими ОСОБА_2 успадкував земельну ділянку площею 2,8645 га з кадастровим номером 7124382500:03:001:0429, а ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 2,6269 га з кадастровим номером 7124382500:03:000:0220.
15 липня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись 
на підпункти «в» пунктів 5.2 договорів, направили ПП «Дмитрушки» попередження про відмову від договорів, якими, зокрема, повідомили про готовність відшкодувати витрати, передбачені договорами у разі відмови від них та їх дострокового розірвання, а також запропонували надіслати розрахунок обґрунтованої суми відшкодування витрат, передбачених достроковим розірванням договорів, разом із відповідними доказами.
21 липня 2022 року ПП «Дмитрушки» отримало вказані попередження, проте відповіді на них позивачам не надали.
Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.
Речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).
У пункті 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в справі № 222/1733/17 (провадження № 61-42400св18)).
Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб; 4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років; 
5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства) (частина шоста статті 102-1 ЗК України в редакції, чинній на 22 травня 2013 року).
Застосовуючи вказані норми матеріального права, Верховний Суд у постанові 
від 23 травня 2024 року у справі № 518/520/20 (провадження № 61-15357св23) дійшов висновку про те, що:
- за своєю суттю емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб;
- емфітевзис має своїм об`єктом визначену річ - земельну ділянку. Емфітевзис є правом абсолютним і здійснюється його носієм проти кожної особи, включно з власником відповідної ділянки. Обмеженість емфітевзису полягає лише в тому, що це право на чуже майно;
- емфітевзис характеризується спеціальною метою його встановлення - користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Через об`єктивну тривалість реалізації такої мети емфітевзис є правом довгостроковим;
- емфітевзис є не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності;
- емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Підстави припинення речових прав на чуже майно визначаються лише законом. Договором про встановлення емфітевзису не можуть бути встановлені підстави припинення емфітевзису, що не передбачені як такі законом. Тому домовленість сторін договору про встановлення емфітевзису щодо його розірвання не має наслідком припинення емфітевзису як речового права на чуже майно, адже норми ЦК та ЗК України в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, такої підстави припинення емфітевзису не передбачали.
У постанові від 20 січня 2025 року у справі № 390/25/22 
(провадження № 61-6776сво23) Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступив від висновку застосування положень частини другої статті 651 ЦК України у справах про розірвання договору про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису), викладеного
у постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 153/19/19 (провадження № 61-13259св20), від 28 жовтня 2021 року у справі № 390/351/20 (провадження № 61-12283св21), та зазначив, що:
- за своєю суттю емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване
та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Емфітевзис є правом абсолютним, не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності. Емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений;
- підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом;
- загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначених статтею 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як права речового якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису;
- самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.
У справі, яка переглядається, позивачі просили припинити емфітевтичне право 
ПП «Дмитрушки» на земельні ділянки з кадастровими номерами 7124382500:03:000:0220 та 7124382500:03:001:0429 на підставі підпунктів «в» пунктів 5.2 договорів емфітевзису у зв`язку з відмовою однієї зі сторін від договору після попередження про це іншої сторони не менш як за один рік з відшкодуванням витрат.
Суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що тлумачення статті 412 ЦК України та частини шостої статті 102-1 ЗК України (в редакціях Кодексів, чинних на 22 травня 2013 року) дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Зокрема, для емфітевзису це слідує з положень статті 412 ЦК України, яка не допускає встановлення підстав припинення цього речового права договором чи підзаконним нормативно-правовим актом. Тому загальні умови та підстави розірвання договору, визначені у главі 53 ЦК України, як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені статтею 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису як речового права, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість - існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі № 390/25/22 (провадження № 61-6776сво23).
Неправильно застосувавши норми матеріального права, суди не врахували, що домовленість сторін договору про встановлення емфітевзису щодо його розірвання не має наслідком припинення емфітевзису як речового права на чуже майно, адже норми ЦК та ЗК України в редакції, чинній на 22 травня 2013 року, такої підстави припинення емфітевзису не передбачали.
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції необхідно змінити у мотивувальних частинах з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, а у решті - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду у їх мотивувальних частинах, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2023 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 27 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді 	І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік