П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7334/25	

Головуючий першої інстанції: Біоносенко В.В.
Час та місце ухвалення судового рішення «--:--»: м. Миколаїв
Повний текст судового рішення складений: 29.08.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:
11.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті Управління Укртрансбезпеки в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови від 26.06.2025 №ОПШ 051244 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000грн. за порушення абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (не забезпечення перевізником водія документами, визначеними ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (товарно-транспортною накладною, або іншими, визначеними законодавством документами на вантаж, та індивідуально-контрольною книжкою). 
В обґрунтування позову зазначено щодо протиправності прийнятої постанови про накладення штрафу за порушення, визначене абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», оскільки позивачка не є автомобільним перевізником, а являється власником транспортного засобу, зауваживши, що санкція ст.60 зазначеного Закону може бути застосована виключно до автомобільних перевізників, який не може визначатися лише на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб або зі слів водія.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29.08.2025 у задоволенні позову відмовлено. При вирішені справи, суд першої інстанції зазначив, що товарно-транспортна накладна може бути у водія лише при наявності факту перевезення вантажу, чого не було встановлено під час проведення перевірки. Разом з тим, суд першої інстанції погодився з відповідачем, що оскільки автомобіль позивачки є вантажним автомобілем з повною масою до 3,5т., його водій зобов`язаний мати при собі індивідуальну контрольну книжку. Надалі, вирішуючи питання щодо правомірності притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, з огляду на положення ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт покладається на перевізників), суд зазначив, що позивачка, яка є власницею автомобіля VOLKSWAGEN CRAFTER НОМЕР_1 , також є і вантажним перевізником, оскільки не надала відомостей про передачу нею права керування вантажним автомобілем іншим особам та зареєстрована як фізична особа-підприємець.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилається на помилкове застосування судом першої інстанції при вирішені справи вимог законодавства, неповне з`ясування обставин справи, внаслідок чого просить рішення суду скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянтка зазначає, що відповідно до ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідальність за порушення законодавства несе саме перевізник, а не власник транспортного засобу, що залишено поза увагою суду першої інстанції. В контексті зазначеного, позивачка не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині недоведеності з її боку передачі вантажного автомобіля іншому суб`єкту господарювання, вказавши, що ані судом, ані відповідачем не витребовувались відповідні докази. Крім того, позивачка пояснює, що хоча перевезення вантажу взагалі не здійснювалось, водій ОСОБА_2 все ж пред`явив інспектору індивідуально-контрольну книжку водія, у якій перевізником зазначений ФОП ОСОБА_3 . 
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки VOLKSWAGEN CRAFTER, державний номерний знак НОМЕР_1 – вантажний автомобіль масою 3,5т. /а.с.85-86/
06.06.2025 о 09:20 на а/м-14 Стрій-Умань-Дніпро-Ізварине, 916км+897м, посадовою особою відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті, на підставі направлення від 29.05.2025 №000205, проведено рейдову перевірку транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , за результатами якої складено акт проведення перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №006866 від 06.06.2025. /а.с.46/
В акті зазначено, що перевізник не забезпечив водія документами, визначеними ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: товарно-транспортною накладною, або іншими, визначеними законодавством документами на вантаж, та індивідуально-контрольною книжкою водія ОСОБА_2 , чим порушено абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт». 
26.06.2025 відділом державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті, на підставі акту №006866 від 06.06.2025, винесено постанову №ОПШ 051244 про застосування до позивачки адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000грн. /а.с.50/
Не погоджуючись з вказаною постановою, вважаючи її протиправною, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступного. 
Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (надалі - Закон України №2344-III) врегульовано відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до ч.12 ст.6 Закону України №2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (надалі - Положення №103) Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Згідно з пп.1 п. 4 Положення №103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.
Згідно з п.8 Положення №103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.
Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) №1567 від 08.11.2006 року (надалі Порядок - №1567) визначено процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Відповідно до п.14 Порядку №1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Пунктом 15 Порядку №1567 встановлено вичерпний перелік підстав під час проведення рейдової перевірки, зокрема, щодо наявності визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Оформлення результатів перевірки та застосування адміністративно-господарських штрафів, передбачені п.п.20-30 Порядку№1567.
Статтею 48 Закону України №2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Так, згідно п.1 розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Згідно п.8.25 розділу 8, п.11.3, п.11.4 розділу 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні час прибуття автомобіля для завантаження встановлюється у пункті вантаження з моменту проставляння в товарно-транспортній накладній відмітки про фактичний час прибуття автомобіля для завантаження, а час прибуття автомобіля для розвантаження - з моменту пред`явлення водієм товарно-транспортної накладної в пункті розвантаження. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом виписує замовник (вантажовідправник) у трьох примірниках. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі примірники товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її примірники.
З наведених положень, можна дійти висновку, що товарно-транспортна накладна повинна бути в наявності у водія, для пред`явлення її у пункті прибуття та розвантаження вантажу та підписування всіх її примірників.
Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 №340 затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (надалі - Положення №340), яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку.
Відповідно до п.6.1. Положення №340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.
Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв (п.6.3. Положення №340).
Згідно з п.7.1. Положення №340 органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.
Статтею 49 Закону України №2344-III визначено, що водій транспортного засобу зобов`язаний мати при собі та передавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам документи, передбачені законодавством, для здійснення зазначених перевезень.
Згідно абз.3 ч.1 ст. 60 Закону України №2344-ІІІ передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно обставин даної справи, Відділом державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті, у відповідності до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», винесено постанову від 26.06.2025 №ОПШ 051244 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000грн., оскільки перевезення вантажу здійснювалось за відсутності, на момент проведення перевірки, документів, визначених ст.48 Закону України №2344-III (відсутні індивідуально-контрольна книга водія, товарно-транспортна накладна або інші, визначені законодавством документи на вантаж).
При вирішенні справи, суд першої інстанції дійшов висновку щодо правомірності накладення штрафу на позивачку, як автомобільного перевізника, який не забезпечив водія документами, визначеними ст.48 Закону України №2344-III, а саме індивідуальною контрольною книгою. Разом з тим, суд вважав безпідставними доводи відповідача стосовно відсутності товарно-транспортної накладної, вказавши, що під час перевірки не було встановлено перевезення вантажу.
Судова колегія враховує правові позиції Верховного Суду у постановах від 11.02.2020 у справі №820/4624/17, від 10.05.2019 у справі №816/124/17, в яких Верховний Суд вказував, що положеннями ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено необхідність наявності як у перевізника, так і у водія інших документів, передбачених законодавством, зокрема товарно-транспортних документів на вантаж.
Також, у постанові Верховного Суду від 10.07.2025 у справі № 620/5897/23 зазначено, що ненадання під час перевірки такого документа як індивідуально-контрольна книги водія, свідчить про невиконання позивачем вимог, визначених ст.48 Закону №2344-III.
З матеріалів справи вбачається, що, під час перевірки, у водія була відсутня товарно-транспортна накладна на перевезення вантажу, що не спростовано під час розгляду справи. В той час, доводи позивачки стосовно того, що перевезення вантажу взагалі не здійснювалось, не підтверджено жодними обставинами, а посилання на те, що відповідач не заперечує факту нездійснення перевезення вантажу викликає сумніви, оскільки в наданих до суду документах, останній наполягає на правомірності накладеного штрафу, а саме за порушення перевезення вантажу без документів, на підставі яких виконуються такі перевезення. 
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність з боку відповідача щодо нездійснення перевезення вантажу, з наведених вище підстав, однак такі висновки не впливають на результат розгляду справи. 
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що під час перевірки 06.06.2025 водій ОСОБА_2 надав перевіряючій особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті індивідуальну контрольну книжку водія, яка не була прийнята до уваги, є безпідставними, оскільки така книжка видана на обліковий період на І-IV квартал 2025 іншим перевізником - ФОП Понкратов (за поясненням позивачки її сина). 
З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає доведеним той факт, що перевізник не забезпечив водія ОСОБА_2 товарно-транспортною накладною та індивідуальною контрольна книжкою, як того вимагають приписи ст.48 Закону України №2344-III. 
В апеляційній скарзі, позивачка наголошує також на тому, що є власником вантажного автомобілю та не є автомобільним перевізником в розумінні Закону України №2344-III, при цьому, вважає помилковими висновки суду першої інстанції стосовно недоведеності з її боку передачі вантажного автомобіля у користування іншому суб`єкту господарювання. 
Колегія суддів зазначає, що питання відповідності особи, яка перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом України №2344-III в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, неодноразово досліджувалося Верховним Судом.
Так, у постанові від 19.10.2023 у справі №640/27759/21 Верховний Суд вказав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника. Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
В постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі №240/22448/20 зауважено на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ст.60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
При вирішенні справи, суд першої інстанції вірно зауважив, що ні під час здійснення перевірки транспортного засобу, ані під час здійснення розгляду справи, позивачкою не було надано документів, які б свідчили про передачу автомобіля у користування іншій особі. 
Також, судова колегія звертає увагу, що згідно з п.6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 №379, якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.
Правовий висновок щодо оформлення тимчасового реєстраційного талону зроблено Верховним Судом у постанові від 20.12.2018 у справі № 804/8740/16, вказавши, що попри те, що наведені положення п.6.3 Інструкції передбачають видачу тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу, тобто не містять імперативної вказівки на отримання такого документа, все ж його наявність, відповідно і необхідність звернутися про його отримання, встановлена Законом України «Про автомобільний транспорт».
Разом з тим, слід врахувати, що на місці перевірки, зі слів водія ОСОБА_2 , інспектор зафіксував у акті перевірки, що автомобільним перевізником є ОСОБА_1 . 
В даному випадку, судова колегія враховує також той факт, що позивачка є фізичною особою-підприємцем та здійснює господарську діяльність за основним видом згідно КВЕД 47.59 роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах.
З урахуванням зазначеного, у сукупності, колегія суддів приходить до висновку щодо правомірності прийнятої постанови про притягнення позивачки до відповідальності за порушення вимог абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», з огляду на не забезпечення водія транспортного засобу документами, визначеними ст.48 вказаного закону.
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи правильно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись ст.ст.139, 272, 286, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року залишити без змін. 
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	О.А. Шевчук   О.В. Яковлєв