Справа № 519/253/26 
1-кп/519/51/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2026 м. Південне

Південний міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Південне кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2026 за №12026161200000088, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Старі Біляри, Комінтернівського району, Одеської області, українка за національністю, громадянка України, не працевлаштована, не заміжня, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2023 за ч.2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі із застосуванням ст.75, ст.76 КК України з іспитовим строком 1 рік (ухвалою Южного міського суду Одеської області від 27.12.2024 звільнена від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку), 
обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України,

ВСТАНОВИВ:
У період з 09:30 год. до 10:00 год. 13.11.2024 ОСОБА_4 , перебуваючи у службовому кабінеті № 20 слідчого відділення відділення поліції №4 Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області за адресою: Одеська область, Одеський район, м. Південне вул. Хіміків 17, будучи належним чином попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за завідомо неправдиве показання свідка, всупереч покладеного на неї п. 2 ч. 2 ст. 66 КПК України процесуального обов`язку давати під час досудового розслідування правдиві показання, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, якого він не вчиняв, діючи цілеспрямовано, надала як свідок слідчій групи слідчих у кримінальному провадженні № 12024161200000558 від 12.11.2024 – слідчій зазначеного слідчого підрозділу ОСОБА_7 завідомо неправдиві показання про нібито збут їй ОСОБА_6 особливо небезпечної психотропної речовини PVP, що є тяжким злочином, передбаченим ч. 2 ст. 307 КК України, підписала протокол допиту свідка з такими показаннями.
Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за вищевикладених обставин визнала повністю. Підтвердила, що 13.11.2024 вона у приміщенні поліції, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України за завідомо неправдиве показання свідка, надала як свідок слідчій неправдиві показання про нібито збут їй ОСОБА_6 психотропної речовини, підписала протокол допиту свідка з такими показаннями, а в суді під час розгляду кримінального провадження надала достовірні покази щодо ОСОБА_6 , зокрема про відсутність факту збуту PVP. У вчиненому розкаюється, просить суворо не карати та зазначає, що зробила відповідні висновки.
Показання ОСОБА_4 є послідовними та логічними, не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, а тому суд вважає ці показання достовірними.
Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_4 в повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення за вищевикладених обставин, прокурор також не оспорює фактичні обставини провадження, суд за згодою учасників судового провадження визнає недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин справи. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачена, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції. Судом роз`яснено учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом» (п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Суд визнає доведеним наведене формулювання обвинувачення та кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 384 КК України, як завідомо неправдиве показання свідка надані органу, що здійснює досудове розслідування, поєднане з обвинуваченням особи у тяжкому злочині.
Згідно ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 є щире каяття та сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які передбачені ст. 67 КК України та обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Відповідно до положень ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень, а покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
При призначенні покарання суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини. В справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. В справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд керується вимогами статей та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" з послідуючими змінами та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ якщо про вчинення під час іспитового строку нового злочину стало відомо після винесення постанови про звільнення засудженого від покарання, суд, який розглядає справу про новий злочин, вправі призначити покарання за сукупністю вироків лише за умови скасування цієї постанови в установленому 
порядку.
При призначенні покарання обвинуваченій, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, яка є вагітною, посередню характеристику, обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. Судом також враховується, що обвинувачена не заміжня, на профілактичному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває.
Згідно досудової доповіді беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченої ОСОБА_4 , її історію правопорушень, а також "середній” рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та "середній” рівень небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб, орган з питань пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі в її випадку можливе та не становить дуже високої небезпеки для суспільства у тому числі окремих осіб.
На підставі викладеного, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність вважає, що ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням статей 75, 76 КК України, що відповідатиме меті покарання, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся, речові докази відсутні.
Відомості про майно, на яке накладено арешт, інші процесуальні витрати у суду відсутні, тому дані питання судом не вирішувалися.
Запобіжні заходи до обвинуваченої не застосовувались.
Керуючись статтями 349, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.384 КК України та призначити її покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 (один) рік. 
На підставі ст.76 ч.1 п.1-2, ч.3 п.2 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Нагляд за особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.
Початок іспитового строку засудженій ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.
На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Південний міський суд Одеської області, з особливостями, передбаченими ст. 394 КПК України. 
Вирок суду набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками судового провадження. У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.
Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_8