Справа № 344/11782/25 
Провадження № 22-ц/4808/816/26 
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Бойчука І. В., Томин О. О., 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бандура Володимир Олексійович, на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2026 року, у складі судді Атаманюка Б. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди,
в с т а н о в и в:
У липні 2025 року представник ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про заборгованості за договором оренди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.01.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди транспортного засобу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як орендодавець, передала, а ОСОБА_1 , як орендар, отримав в тимчасове, платне користування автомобіль марки NISSAN LEAF, 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Відповідно до п. 4.1 Договору строк оренди становить 3 місяці з моменту виконання орендарем умов п. 3.1 та діє до 30.04.2024. Згідно з п. 5.1 орендна плата складає 5 500 грн щотижня. Передання транспортного засобу підтверджується актом приймання-передачі від 29.01.2024, підписаним сторонами. Відповідач свої зобов`язання не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість з орендної плати в розмірі 61 000 грн.
Просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 заборгованість згідно договору оренди транспортного засобу у розмір 61 000 грн та судові витрати по сплаті судового збору 1211.20 грн та 10 000 грн витрат на правову допомогу.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість згідно договору оренди транспортного засобу від 29.01.2024 у розмір 61 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бандура В. О. подав апеляційну скаргу. Вважає рішення таким, що ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного з`ясування фактичних обставин справи та з неправильним застосуванням норм цивільного законодавства.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, неправильно застосувавши положення статті 220 ЦК України та фактично визнавши дійсним нікчемний правочин.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про можливість визнання дійсним договору оренди транспортного засобу, укладеного між фізичними особами без нотаріального посвідчення. 
Відповідно до статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Та згідно з частиною 1 статті 220 ЦК України недотримання цієї вимоги має наслідком нікчемність правочину.
Зазначає, що підписаний сторонами 29 січня 2024 року договір оренди транспортного засобу було укладений між фізичною особою (позивачем/орендодавцем) та фізичною особою (відповідачем/орендарем), а тому цей договір підлягав нотаріальному посвідченню, чого сторонами дотримано не було. За вказаних обставин, даний договір є нікчемним, він не створює юридичних наслідків, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав для сторін такого договору, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.
Суд не врахував, що розписка не містить належних реквізитів для однозначного встановлення сторін та змісту зобов`язання: відсутні паспортні дані та ідентифікаційний код ОСОБА_3 , дані для ідентифікації ОСОБА_2 , а також номер договору, що унеможливлює визначення, до якого саме договору оренди вона відноситься. За таких обставин її не можна вважати належним доказом.
Крім того, розписка сама по собі не підтверджує наявність саме орендних правовідносин, оскільки може посвідчувати й інші зобов`язання, зокрема позику. Суд не дослідив її правову природу та без належної перевірки визнав достатнім доказом, чим порушив принципи змагальності й об`єктивності судового розгляду.
Суд першої інстанції безпідставно не врахував наявність форс-мажорних обставин, які об`єктивно вплинули на можливість виконання відповідачем своїх зобов`язань, а саме з березня 2025 року відповідач проходить військову службу у Збройних Силах України у зв`язку з мобілізацією та бере участь у заходах із забезпечення оборони держави.
Відповідно до статті 617 ЦК України особа звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведе, що це сталося внаслідок дії непереборної сили. Воєнні дії та мобілізація є загальновизнаними обставинами непереборної сили, що підтверджується як законодавством, так і судовою практикою.
Суд не надав оцінки положенням договору, не встановив, чи впливали зазначені обставини на можливість виконання зобов`язання відповідачем.
Вважає, що суд першої інстанції без належного обґрунтування стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, а саме суд не перевірив їх реальність, необхідність та співмірність із складністю справи, не дослідив обсяг фактично наданих послуг та не навів мотивів, з яких визнав такий розмір витрат обґрунтованим. Вказує, що представник позивача жодного разу не з`явився на судове засідання, не надав відповіді на відзив.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову повністю.
Позивачка ОСОБА_2 правом на подачу відзиву не скористалась.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).
Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Враховуючи категорію справи та ціну позову в даній справі, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне виконання договору із сторони позивача, як орендодавця, який передав об`єкт оренди у строкове, платне користування. В свою чергу, відповідач, як орендар, використавши об`єкт оренди ухиляється від виконання договору із своєї сторони в частині оплати. Розмір заборгованості відповідача перед позивачем по орендній платі встановлено розпискою відповідача від 23.07.2024.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 29.01.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди транспортного засобу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як орендодавець, передала, а ОСОБА_1 , як орендар, отримав в тимчасове, платне користування автомобіль марки NISSAN LEAF, 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . Відповідно до п.4.1. договору термін оренди складає 3 місяці з моменту виконання орендарем умов передбачених п.3.1. Договору та діє до 30.04.2024 року. Згідно з п. 5.1. Договору орендна плата вноситься кожні 7 днів використання і становить 5500 грн за тиждень.
Факт передання транспортного засобу у користування підтверджується актом прийому-передачі автомобіля згідно договору від 29.01.2024, який підписаний сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Згідно оригіналу розписки від 23.07.2024 ОСОБА_1 підтвердив наявний борг за оренду автомобіля згідно договору оренди від 29.01.2024 перед ОСОБА_2 в сумі 61 000 грн та зобов`язався погасити вказаний борг до трьох місяців. 
Згідно довідки форми 5 №577 від 02.10.2025 рядовий ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 .
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частини перша, третя статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (частина третя статті 631 ЦК України).
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно з частиною першою та третьою статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (часина перша статті 762).
Відповідно до частин першої, другої статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує.
Згідно з частинами першою та другою статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Частиною другою статті стаття 604 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). У випадках, передбачених законом або договором, новація може здійснюватися щодо декількох первісних зобов`язань.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У даному випадку між сторонами склалися фактичні договірні правовідносини, результатом яких стала передача позивачем у тимчасове користування відповідачу транспортного засобу, та зобов`язання відповідача сплатити орендну плату за користування таким.
Відповідач визнав невиконання ним свого обов`язку по оплаті за договором оренди транспортного засобу, що підтверджено написаною ним особисто розпискою від 23.07.2024 про наявність у нього боргу в розмірі 61 000 грн.
Висновок суду першої інстанції про те, що не зважаючи на відсутність нотаріально посвідчення договору, з урахуванням його фактичного виконання в частині передання та користування об`єктом оренди, укладений між сторонами 29.01.2024 року договір оренди транспортного засобу – дійсний та такий, що підлягає виконанню в частині здійснення орендної плати, є обґрунтованим та відповідає встановленим судом обставинам справи.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач, як орендар, висував до орендодавця вимогу про нотаріальне посвідчення укладеного ним договору та, що така вимога позивачкою була проігнорована.
Натомість судом встановлено реальне виконання договору оренди орендодавцем ОСОБА_2 та ухилення від виконання договору у частині виконання зобов`язання з орендної плати орендарем ОСОБА_1 .
Так, стороною відповідача підтверджено та не спростовано, що ОСОБА_1 отримав об`єкт оренди – транспортний засіб у строкове, платне користування, користувався ним протягом строку договору, у встановлений договором строк орендну плату не сплатив, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 61 000 грн, наявність якої відповідач підтвердив власноручно написаною розпискою від 23.07.2024.
Зокрема, в матеріалах справи міститься боргова розписка, оригінал якої досліджено у судовому засіданні,підтверджує наявність зобов`язання боржника перед позивачкою; суму боргу; обов`язок повернення грошових коштів у визначений строк; волевиявлення сторін. Зміст розписки прямо підтверджує факт правовідносин між сторонами, а не ґрунтується на припущеннях. Вона є самостійним доказом існування цивільного зобов`язання.
Посилання представника відповідача на відсутність у розписці паспортних даних та ідентифікаційного коду не спростовують висновків суду про наявність між сторонами правовідносин з повернення грошових коштів.
Поряд з цим ОСОБА_1 не заперечував факт укладання договору оренди транспортного засобу, користування транспортним засобом та факт надання розписки щодо зобов`язання сплатити кошти у сумі 61 000 грн. Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи, у разі якщо розписка написана не ним, не заявляв, підстав для сумніву в дійсності дослідженої у судовому засіданні розписки судом не встановлено.
Отже, стороною відповідача не надано належних і допустимих доказів на спростування реального виконання договору оренди та надання позивачці розписки про зобов`язання погасити борг у сумі 61 0000 грн, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованим та суперечать матеріалам справи і чинному законодавству.
Також безпідставними є посилання на форс-мажор у зв`язку з перебуванням відповідача на військовій службі у зв`язку з мобілізацією. Так, зобов`язання по сплаті 61 000 грн встановлено договором та розпискою від 23.07.2024, а згідно з довідкою №577 від 02.10.2025 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 26.03.2025, тобто заборгованість існувала ще до мобілізації відповідача.
З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених апелянтом підстав відсутні.
Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано ухвалено рішення про задоволення позову.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення по суті спору.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з витрат понесених позивачем на правову допомогу адвоката слід зазначити наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав: розрахунок витрат на професійно-правову допомогу від 04.07.2025 на загальну суму 10 000 грн, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Зелінським П. Л., акт приймання-передавання наданих послуг, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордер. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що розмір вказаних витрат є завищеним, оскільки консультативні послуги по справі та аналіз наданих клієнтом документів охоплюється єдиною метою складання позовної заяви. Відтак, розмір витрат на правову допомогу у суді першої інстанції підлягає зменшенню до 5 000 грн, що буде співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, шляхом зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє, адвокат Бандура Володимир Олексійович, задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 лютого 2026 року в частині стягнення судових витрат змінити.
Стягнути з Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        І. В. Бойчук
О. О. Томин