ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 916/2626/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Время»
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 (головуюча - Принцевська Н. М., судді: Савицький Я. Ф., Ярош А. І.) і рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 (суддя Погребна К. Ф.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Время»
до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області
про визнання недійсним рішення, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації та поновлення права
(за участю представників: позивача - Кравченко І.В.; відповідача - Дзюбенко С.М.)

Історія справи
Обставини справи, встановлені судами
1. За договором купівлі-продажу від 23.07.1997 Товариство з обмеженою відповідальністю «Время» (далі - ТОВ «Время», позивач) придбало у Холдингової компанії «Прикарпатліс» в особі Відкритого акціонерного товариства «Дзвиняцький лісокомбінат» об`єкти незавершеного будівництва бази відпочинку «Прикарпатський лісник» у смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, розміщені на земельній ділянці площею 3,0182 га.
2. На підставі рішення Затоківської селищної ради народних депутатів від 26.01.1998 № 16 ТОВ «Время» 09.04.1998 отримало Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3, 02 га для будівництва оздоровчого комплексу (далі - Державний акт).
3. 08.07.2005 Білгород-Дністровська інспекція державного архітектурно-будівельного контролю видала ТОВ «Время» дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції бази відпочинку «Время».
4. 04.06.2008 рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради № 259 базі відпочинку «Время» присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .
5. 01.11.2010 за результатами реконструкції бази відпочинку «Время» складено акт готовності об`єкта до експлуатації № 1379, відповідно до якого у складі бази відпочинку введено в експлуатацію комплекс будівель і споруд, які розташовані у АДРЕСА_2 (далі - база відпочинку «Время»).
6. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області видала позивачу сертифікат відповідності закінченого будівництвом об`єкта будівель та споруд бази відпочинку « Время » проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації.
7. За актом прийому-передачі від 10.12.2011 ТОВ «Время» передало Временко Людмилі Миколаївні (далі - Временко Л.І.) закінчену будівництвом базу відпочинку « Время ». 
8. Згідно з довідкою ТОВ «Время» від 06.04.2017 ОСОБА_1 сплатила всі дольові внески відносно реконструкції та будівництва котеджів та іншого нерухомого майна будівель та споруд бази відпочинку « Время ». 
9. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.04.2017 власником будівель та споруд бази відпочинку « Время » загальною площею 1600,7 кв м є ОСОБА_2 .
10. За актом приймання-передачі від 20.11.2021 Временко Л.М. внесла належні їй на праві власності будівлі і споруди бази відпочинку « Время » до статутного капіталу ТОВ «Время», яке у цей же день зареєструвало право власності на вказане нерухоме майно за собою.
11. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав земельна ділянка з кадастровим номером 5110300000:02:004:0293 загальною площею 3,02 га (далі - земельна ділянка 3,02 га) є комунальною власністю та належить на праві постійного користування ТОВ «Время».
12. 22.12.2021 ТОВ «Время» звернулось до Кароліно-Бугазької сільської ради (далі - Рада) з клопотанням про припинення права постійного користування земельною ділянкою 3,02 га, яке підтверджується Державним актом, та передачу вказаної земельної ділянки, на якій розміщені будівлі та споруди бази відпочинку «Время», у власність позивача.
13. Рада рішенням від 31.01.2022 № 719-VIII (далі - Рішення № 719-VIII) припинила ТОВ «Время» право постійного користування земельною ділянкою 3,02 га у зв`язку із добровільною відмовою землекористувача; визнала таким, що втратив чинність, Державний акт.
14. На підставі Рішення № 719-VIII державний реєстратор вніс до Державного реєстру речових прав запис про припинення речового права позивача на земельну ділянку 3,02 га.
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав позову 
15. ТОВ «Время» звернулося до суду з позовом до Ради про визнання незаконним та недійсним Рішення № 719-VIII.
16. Мотивує позов тим, що ТОВ «Время» не відмовлялось від права землекористування в розумінні норм пункту «а» частини 1 статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), а його дійсне волевиявлення було направлене на припинення Радою права постійного користування земельною ділянкою 3,02 га виключно за умови одночасної передачі такої земельної ділянки у власність позивачу. Натомість унаслідок прийняття спірного рішення без одночасного оформлення права власності позивача на землю відповідач позбавив позивача можливості користуватись належним йому нерухомим майном, використання та експлуатація якого без земельної ділянки є неможливою. 
17. Позивач також наголосив на неповноважності складу депутатів Ради з огляду на визнання виборів депутатів Ради в 2020 році такими, що не відбулися. 
Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
18. Господарський суд Одеської області рішенням від 25.09.2025, яке залишив без змін Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 09.04.2026, позов задовольнив. Визнав Рішення № 719-VIII незаконним та недійсним з моменту його прийняття.
19. Суди дійшли висновку, що дійсне волевиявлення позивача було спрямоване саме на набуття земельної ділянки у власність, тоді як припинення права постійного користування мало похідний характер, зумовлений необхідністю отримати земельну ділянку у власність. Отже, не вирішивши питання передачі спірної земельної ділянки у власність позивача, відповідач протиправно припинив право користування позивача земельною ділянкою не на підставах, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. 
20. При цьому суди обох інстанцій відхилили доводи відповідача про втрату позивачем права постійного користування земельною ділянкою 3,02 га внаслідок набуття права власності на розташовані на цій ділянці об`єкти нерухомості третьою особою, проте з різних мотивів. Суд першої інстанції вважав, що право користування земельною ділянкою перейшло до позивача від ОСОБА_1 одночасно із набуттям права власності на об`єкти нерухомості відповідно до статті 120 ЗК України та принципу єдності юридичної долі земельної ділянки і розташованого на ній майна. Натомість суд апеляційної інстанції зазначив, що такі доводи відповідача спрямовані на обґрунтування інших підстав припинення права землекористування позивача, які не були підставою прийняття Рішення № 719-VIII, а відтак не можуть бути враховані при оцінці його правомірності.
Касаційні скарги
21. Не погоджуючись із наведеними судовими рішеннями, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
22. Також з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій звернувся відповідач, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення про відмову в позові.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги відповідача
23. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував частину 2 статті 92, частину 2 статті 120, статті 125, 141 ЗК України, статтю 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) без урахування висновків Верховного Суду у постановах від 01.12.2020 у справі № 921/99/18, від 28.02.2020 у справі № 913/169/18, від 11.03.2020 по справі № 921/257/19 (щодо порядку переходу речових прав на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований на такій земельній ділянці); від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19 (про те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові). 
24. Рада вважає, що право постійного користування спірною земельною ділянкою у позивача припинилось з моменту відчуження на користь ОСОБА_1 розміщених на цій земельній ділянці будівель і споруд бази відпочинку « Время ». На момент зворотного переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_1 до позивача у останньої не існувало належним чином оформленого речового права на земельну ділянку, яке у такому випадку до позивача не перейшло та не могло перейти. Відтак спірне рішення відповідача не порушує прав позивача на спірну земельну ділянку, що є самостійною підставою для відмови в позові.
25. Разом з тим відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 92, 120, 125 ЗК України щодо: (1) можливості переходу права постійного користування земельною ділянкою до осіб, які не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування та (2) щодо моменту виникнення права постійного користування у набувача об`єктів нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, яка перебувала у постійному користуванні попереднього власника нерухомого майна.
Узагальнені доводи касаційної скарги позивача
26. Суд апеляційної інстанції порушив та неправильно застосував норми:
- статей 8, 79, 86, 236, 237 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду в постановах від 18.12.2025 у справі № 909/66/24, від 27.02.2019 у справі № 910/7054/18 та від 22.12.2022 у справі № 910/2730/21, від 20.01.2026 у справі № 902/1068/20 щодо принципу змагальності господарського судочинства та стандартів доказування;
- статей 4, 20 ГПК України, статей 4, 19 Кодексу адміністративного судочинства України, частини першої статті 155 ЗК України, частин 1, 2 статті 21 ЦК України, без урахування висновків Верховного Суду в постановах від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, від 11.04.2018 у справі № 910/8424/17, від 19.03.2019 у справі № 906/920/18;
- частин 4, 5 статті 45, частини 12 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», без урахування висновків Верховного Суду в постановах від 22.03.2023 у справі № 916/553/22, від 05.04.2023 у справі № 916/3022/21 про те, що орган місцевого самоврядування новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади сформовано не було.
27. Суди попередніх інстанцій не надали оцінку доводам позивача щодо неповноважності відповідача, як самостійної підстави заявленого у цій справі позову. У зв`язку з чим мотивувальну частину судового рішення необхідно змінити, доповнивши її висновками суду про неповновноважність Ради, як самостійної підстави для задоволення позову.
Позиція відповідача у відзиві на касаційну скаргу позивача
28. Зазначає про безпідставність доводів позивача щодо неповноважності Ради, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Позиція Верховного Суду
29. Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
30. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважав, що з 1998 року має право постійного користування земельною ділянкою 3,02 га на підставі Державного акта, яке Рада припинила незаконно.
31. Рада вважає, що права позивача не порушила, оскільки його право землекористування припинилось в силу закону ще в 2017 році внаслідок відчуження на користь третьої особи розташованого на земельній ділянці 3,02 га нерухомого майна.
32. Суди обох інстанцій погодились з позивачем та вважали, що Рада припинила право постійного користування ТОВ «Время» всупереч волевиявленню землекористувача та не на підставах, передбачених законом.
33. Верховний Суд вважає такі висновки судів такими, що не ґрунтуються на законі, погоджується з аргументами касаційної скарги Ради та зазначає про таке.
34. Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
35. Верховний Суд неодноразово зазначав, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом (постанови Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19).
36. Отже, підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
37. Згідно із частиною 1 статті 92 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 ) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
38. Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.
39. Так, однією з законних підстав припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт "е" частини 1 статті 141 ЗК України). 
40. Вирішуючи спори, в яких спірним є припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це у порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140- 149 ЗК України. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, у постановах Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 927/135/22, від 07.10.2020 у справі № 922/2751/19.
41. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач у 1998 році отримав в постійне користування земельну ділянку 3, 02 га для будівництва оздоровчого комплексу. У 2010 році позивач відчужив збудований ним на земельній ділянці 3, 02 га комплекс будівель і споруд бази відпочинку « Время » на користь ОСОБА_1 , яка в 2017 році зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно. В 2021 році ОСОБА_1 відчужила сказане нерухоме майно на користь позивача. 
42. Відповідно до частин 1, 2 статті 120 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній станом на момент державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 ) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
43. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 сформульовано такі висновки про застосування статті 120 ЗК України у наведеній вище редакції:
« 8.4. Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.
8.5. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства».
44. Верховний Суд в постанові від 01.12.2020 у справі № 921/99/18 виклав правовий висновок про застосування статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України щодо переходу права на земельну ділянку, яка перебувала саме на праві постійного користування, у зв`язку з набуттям юридичної особою права власності на нерухоме майно та зазначив, що: «набуття юридичними особами приватного права у визначеному законодавством порядку права приватної власності на майновий комплекс, який включає об`єкти нерухомого майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу закону, договору, рішення суду, інших обставин, що мають юридичне значення, та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови постійного землекористувача від вказаних земель.
При цьому, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній».
45. Отже, право постійного користування ТОВ «Время» земельною ділянкою 3,02 га припинилося автоматично в силу закону у зв`язку з набуттям ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. У свою чергу ОСОБА_1 , як новий власник нерухомості, набула право оформлення на своє ім`я права користування земельною ділянкою під придбаним нерухомим майном. Разом з тим у справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 після набуття права власності на комплекс будівель і споруд бази відпочинку « Время » оформила за собою речове право на земельну ділянку під зазначеним нерухомим майном.
46. Колегія суддів зауважує, що суди попередніх інстанцій не врахували наведені вище висновки Верховного Суду про застосування положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, внаслідок чого дійшли безпідставних висновків про те, що станом на день прийняття спірного рішення Ради позивач був постійним землекористувачем земельної ділянки 3,02 га на підставі Державного акта. Суди безпідставно зазначили, що відповідач за відсутності згоди землекористувача припинив право позивача постійного користування землею шляхом прийняття оспорюваного рішення. 
47. Отже, доводи Ради про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статей 120, 141 ЗК України, статті 377 ЦК України підтвердилися. 
48. За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. 
49. Особа, яка звертається до суду з позовом, повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, та підтвердити, що її права та законні інтереси буде захищено та відновлено з допомогою певного способу захисту, визначеного у позові. При цьому порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
50. Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (подібний висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).
51. Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові незалежно від інших встановлених судом обставин (відповідний правовий висновок, зокрема, наведено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 29.08.2023 у справі № 910/5958/20).
52. Оскільки право постійного користування позивача земельною ділянкою 3,02 га припинилося з моменту набуття іншою особою права власності на розташоване на ній нерухоме майно, то його права та інтереси не порушені Рішенням № 719-VIII. Факт переходу від ОСОБА_1 до ТОВ «Время» права власності на будівлі та споруди бази відпочинку «Время» не спростовує цього. Відсутність порушення права позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови у позові. 
53. З огляду на встановлену судом касаційної інстанції обставину відсутності порушеного права позивача у спірних правовідносинах доводи касаційної скарги ТОВ «Время» Верховний Суд не розглядає як такі, що не мають правового значення для вирішення цього спору.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
54. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. 
55. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина 1 статті 311 ГПК України).
56. Верховний Суд дійшов висновку, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди дійшли помилкового висновку про задоволення позову, тому рішення судів попередніх інстанцій необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. У зв`язку з чим касаційна скарга Ради підлягає задоволенню. Разом з тим касаційна скарга ТОВ «Время» задоволенню не підлягає.
Розподіл судових витрат
57. Відповідно до частини 14 статті 129 ГПК України у зв`язку із задоволенням касаційної скарги Ради та прийняттям судом касаційної інстанції нового рішення по суті спору витрати цього скаржника зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг покладаються на ТОВ «Время». 
58. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги ТОВ «Время» судові витрати за її подання необхідно покласти на цього скаржника.
Керуючись статтями 129, 300, 301, 306, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Время» залишити без задоволення. Касаційну скаргу Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області задовольнити. 
2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2026 і рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 у справі № 916/2626/25 скасувати. Ухвалити нове рішення. У позові відмовити.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Время» (67703, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, м. Білгород-Днстровський, вул. Ізмаїльська, 280, кв. 2; ідентифікаційний код 13919940) на користь Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (67844, Одеська обл., Білгород-Дністровський р-н, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 1; ідентифікаційний код 04527307) 8 478,40 грн судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
4. Доручити Господарському суду Одеської області видати наказ.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Міщенко І.С.
Судді Берднік І.С.
Зуєв В.А.