ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2026 р. Справа№ 911/2558/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тарасенко К.В.
суддів: Коробенка Г.П. 
Михальської Ю.Б. 

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.
за участі представників сторін: відповідно до протоколу судового засідання від 03.06.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури 
на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 (повний текст ухвали складено - 08.10.2024)
у справі № 911/2558/20 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі:
1. Кабінету Міністрів України,
2. Державного підприємства «Клавдієвське лісове господарство»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Українська будівельна корпорація»
за участю третіх осіб:
1. ОСОБА_1 
2. ОСОБА_2 
3. ОСОБА_3 
4. ОСОБА_4 
5. ОСОБА_5 
про визнання державних актів недійсними, усунення перешкод та повернення із незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Перший заступник прокурора Київської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Клавдієвське лісове господарство» (далі - ДП «Клавдієвське лісове господарство», позивач 2) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Українська будівельна корпорація» (далі - ТОВ «ВФ «Українська будівельна корпорація», відповідач) про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, усунення перешкод у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування ДП »Клавдієвське лісове господарство» із незаконного володіння ТОВ «ВФ «Українська будівельна корпорація».
Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ «ВФ «Українська будівельна корпорація» набуло у власність спірні земельні ділянки загальною площею 21,9082 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель, що незаконно перебували у власності громадян, всупереч вимогам статей 6, 14, 19 Конституції України, статей 20, 55, 56, 116, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, статей 5, 7, 27, 33, 42, 57 Лісового кодексу України.
08.05.2024 Прокурором подана заява про заміну Кабінету Міністрів України його процесуальним правонаступником - Київською обласною державною адміністрацією.
Вказана заява мотивована тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення ЗК України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Згідно діючої на даний час редакції ЗК України саме Київська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, зокрема і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.

1.1. короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.09.2024 у справі № 911/2558/20 позов залишено без розгляду.
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що ДП «Клавдієвське лісове господарство» (правонаступником якого є Державне підприємство «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», далі - ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція») не є суб`єктом владних повноважень, тому Прокурором порушено приписи абзацу 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. 
Cуд першої інстанції також відмовив у задоволенні заяви Прокурора про заміну Кабінету Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію з підстав не надання Прокурором доказів повідомлення та згоди Київської обласної державної адміністрації про представництво її інтересів в суді. Місцевий суд зазначив, що матеріали справи також не містять доказів звернення Київською обласною прокуратурою до Кабінету Міністрів України про намір здійснення захисту їх права відносно спірних земельних ділянок, що є підставою для застосування статті 226 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на залишення позовної заяви без розгляду суд першої інстанції також відмовив у задоволенні заяви Прокурора про зміну предмета позову. З цих же підстав місцевий суд залишив без розгляду клопотання відповідача про призначення експертизи.

1.2. короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 18.10.2025 Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 у справі № 911/2558/20, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:
2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.10.2024 матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури по справі № 911/2558/20 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, у складі: головуючий суддя: Козир Т.П., судді: Мальченко А.О., Агрикова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.01.2025 (головуючий суддя: Козир Т.П., судді: Мальченко А.О., Скрипка І.М.) відкрито апеляційне провадження у справі № 911/2558/20 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 у справі № 911/2558/20 заяву головуючої судді Козир Т.П. про самовідвід задоволено. Матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень статті 32 ГПК України.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2025, в зв`язку з тим, що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 задоволено заяву головуючої судді Козир Т.П. про самовідвід, призначено повторний автоматизований розподіл справи 911/2558/20.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2025, матеріали справи № 911/2558/20 разом з апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2025 справу № 911/2558/20 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 прийнято до провадження колегією суддів, у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко О.В., Гончаров С.А. Розгляд справи № 911/2558/20 призначено на 29.05.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2025 розгляд справи № 911/2558/20 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 13.09.2024 відкладено на 12.06.2025.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 (головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Гончаров С.А., Тищенко О.В.) апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 у справі № 911/2558/20 залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 05.11.2025 у справі № 911/2558/20 касаційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 скасовано в частині залишення без розгляду позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Справу в цій частині передано до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду. В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 у справі № 911/2558/20 залишено без змін.
Разом з тим, матеріали справи № 911/2558/20 було передано для продовження розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду, у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Тищенко А.І., Гончаров С.А.
18.02.2026, суддями Північного апеляційного господарського суду Сибігою О.М. Гончаровим С.А. та Тищенко О.В. заявлено про самовідвід у справі № 911/2558/20 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 заяву суддів Північного апеляційного господарського суду Сибіги О.М. Гончарова С.А. та Тищенко О.В. про самовідвід у справі №911/2558/20 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 - задоволено, справу №911/2558/20 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу та визначення іншого складу суддів відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Розпорядженням керівника апарату суду від 25.02.2026 у зв`язку зі задоволенням заяви колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Сибіги О.М., суддів Гончарова С.А., Тищенко О.В., про самовідвід від розгляду справи №911/2558/20, відповідно до підпункту 2.3.44 пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №911/2558/20.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.02.2026 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Коробенко Г.П, Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 прийнято до провадження справу №911/2558/20 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді - Коробенко Г.П., Михальська Ю.Б. та призначено розгляд справи на 18.03.2026 о 13 год. 00 хв.
09.03.2026 через систему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Українська будівельна корпорація» надійшли письмові пояснення.
18.03.2026 судове засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Михальської Ю.Б. у відрядженні.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.05.2026 розгляд справи №911/2558/20 призначено на 03.06.2026.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що оскаржувану ухвалу прийнято з порушенням норм процесуального права, що є підставою для його скасування.
Прокурор вважає, що судом першої інстанції не враховано, що позов пред`явлено не тільки в інтересах Державного підприємства «Клавдієвське лісове господарство», а й в інтересах Кабінету Міністрів України, і саме інтересів останнього стосується позовна вимога про повернення земельних ділянок.
За доводами прокурора, порушення КМУ належно обґрунтовано в позовній заяві, однак прокурора та визначеного ним органу державної влади позбавлено доступу до правосуддя лише з підстав наявності у складі позивачів державного підприємства.
При цьому, на даний час саме Київська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, однак судом першої інстанції не досліджено питання процесуального правонаступництва КОДА щодо розпорядження спірними земельними ділянками, водночас як законність заміни судом КМУ на його процесуального правонаступника - КОДА, підтверджено правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31.05.2023 у справі №372/390/17 з аналогічними правовідносинами.

2.3. узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Українська будівельна корпорація» в поданому відзиві на апеляційну скаргу зазначило про те, що КОДА не була повідомлена прокурором про намір здійснення захисту її прав в судовому порядку, а тому підстав для захисту її прав прокуратурою не вбачається.
Під час нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачем подано письмові пояснення, у яких зазначено, зокрема наступне:
- щодо субсидіарного характеру представництва та відсутності бездіяльності КМУ: Прокурор, не дочекавшись результатів вжитих державою заходів, подав позов, чим фактично намагався підмінити належного суб`єкта владних повноважень, який мав намір захищати інтереси держави самостійно;
- щодо відсутності повноважень через дефект вказівки Офісу Генерального прокурора та принципу «належного урядування»: Лист Офісу Генерального прокурора від 07.05.2020 № 15/1/1-136ВИХ-20 містить вказівку щодо подання позову до суб`єкта під назвою «ТОВ «Українська будівельна корпорація», причому код ЄДРПОУ у вказівці взагалі відсутній, а відповідачем у справі є ТОВ «Виробнича фірма «Українська будівельна корпорація» (ЄДРПОУ 35863383), тобто письмова вказівка вищого керівництва стосувалася зовсім іншого суб`єкта з іншою назвою та без вказаного ідентифікаційного коду, що свідчить про відсутність належної правової підстави для представництва у розумінні ст. 23 Закону «Про прокуратуру»;
- щодо неправомірності заміни Позивача (КМУ) на Київську ОДА: така заміна є неможливою за наявних обставин, оскільки КМУ прямо заперечував проти своєї заміни та вибуття з процесу, що було зафіксовано судом першої інстанції, а також Київська обласна державна адміністрація взагалі не була належним чином повідомлена прокурором про намір здійснення захисту її інтересів у встановленому законом порядку;
- принцип процесуальної економії та преклюзивний 10-річний строк: відповідач вважає за необхідне наголосити на преклюзивному характері ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України, що робить подальший розгляд справи недоцільним з точки зору процесуальної економії. Закон встановлює, що держава не може витребувати майно від добросовісного набувача, якщо з моменту реєстрації права власності за першим набувачем минуло більше десяти років. Спірні ділянки були відчужені та зареєстровані за першими власниками ще у 2008 році, тоді як Відповідач придбав їх у 2009 році, покладаючись на стабільність цивільного обороту. Позов прокурором був поданий лише у серпні 2020 року, тобто через 12 років після первинного вибуття майна, що є безумовною підставою для відмови у позові.

2.4. явка в судове засідання
У судове засідання 03.06.2026 з`явилися прокурор, представники позивача та відповідача.
Прокурор та представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити.
Представник позивача просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Треті особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи в суді апеляційної інстанції були повідомлені належним чином та завчасно.
Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що наявних матеріалів достатньо для належного перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, колегія суддів дійшла висновку про можливість перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та за відсутності представників, що не з`явились в судове засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:
3.1. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, з якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Як було зазначено, перший заступник прокурора Київської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Клавдієвське лісове господарство» (далі - ДП «Клавдієвське лісове господарство», позивач 2) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Українська будівельна корпорація» (далі - ТОВ «ВФ «Українська будівельна корпорація», відповідач) про визнання державних актів на право власності на земельні ділянки недійсними, усунення перешкод у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування ДП »Клавдієвське лісове господарство» із незаконного володіння ТОВ «ВФ «Українська будівельна корпорація».
У подальшому, прокурором подана заява про заміну Кабінету Міністрів України його процесуальним правонаступником - Київською обласною державною адміністрацією, мотивована тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення ЗК України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Згідно діючої на даний час редакції ЗК України саме Київська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, зокрема і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.
Оскаржуваною ухвалою від 13.09.2024, залишену без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025, Господарський суд міста Києва залишив позов без розгляду з огляду на те, що ДП «Клавдієвське лісове господарство» (правонаступником якого є Державне підприємство «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», далі - ДП »Клавдієвська лісова науково-дослідна станція») не є суб`єктом владних повноважень, тому Прокурором порушено приписи абзацу 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній.
Крім того, судом відмовлено у задоволенні заяви Прокурора про заміну Кабінету Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію з підстав не надання Прокурором доказів повідомлення та згоди Київської обласної державної адміністрації про представництво її інтересів в суді.
Однак, Постановою Верховного Суду від 05.11.2025 у справі № 911/2558/20 касаційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 скасовано в частині залишення без розгляду позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Справу в цій частині передано до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду. В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 у справі № 911/2558/20 залишено без змін.
Скасовуючи частково постанову суду апеляційної інстанції в даній справі, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, не надав оцінку доводів апеляційної скарги щодо позову Прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відносно спірних земельних ділянок, обмежившись формально відмовою у заміні позивача - Кабінету Міністрів України на Київську обласну державну адміністрацію.
Відтак, з урахуванням вказаних висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо заяви Прокурора про заміну Кабінету Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію.
В обґрунтування вказаної заяви прокурор зазначив наступне.
Підставою для пред`явлення даного позову слугувало те, що ТОВ «Виробнича фірма «Українська будівельна корпорація» набуто у власність спірні земельні ділянки загальною площею 21,9082 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель, що незаконно перебували у власності громадян, всупереч вимогам ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 20, 55, 56, 116, 118, 122, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 5, 7, 27, 33, 42, 57 Лісового кодексу України.
Відповідно до редакції ч. 8 ст. 122, ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України чинної на час виникнення спірних правовідносин, повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення для не лісогосподарських потреб належали до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками.
Зокрема, відповідно до ч. 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в новій редакції Закону України від 28.04.2021 № 1423-IX) Кабінет Міністрів України передає лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, за діючою на даний час редакцією Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України не може здійснювати вилучення земельних ділянок державної власності, у тому числі земель лісового фонду.
За новою редакцією ст. 149 Земельного кодексу України такі землі вилучаються за рішенням органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження землями відповідно до ст. 122 цього кодексу, та лише виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 28.04.2021 № 1423-IX) обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
На даний час саме Київська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в т.ч. і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.
Згідно положень ч. 1 ст. 55 Цивільного процесуального кодексу України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому.
Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) компетенції, визначеної Конституцією України та Законами України, одного суб`єкта владних повноважень до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного або часткового припинення його компетенції, визначеної Конституцією України та Законами України.
У такому випадку відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин. Особливістю публічного правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами чинного законодавства.
Отже, коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю або частково функцій від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибулого з публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.
Колегія суддів враховує, що у поданій заяві прокурор посилається на ст. 55 ЦПК України, а згідно ст. 52 ГПК України встановлено, що у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.
Верховний Суд у свою чергу зазначив про прояв надмірного формалізму у трактуванні процесуального законодавства із наданням переваги формі над змістом, оскільки процесуальне правонаступництво у господарському процесі врегульовано статтею 52 ГПК України, яка за змістом є аналогічна статті 55 ЦПК України, на яку помилково послався Прокурор у своїй заяві.
Колегія суддів враховує, що за змістом статті 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
Вказана норма аналогічна статті 55 ЦПК України, на яку помилково послався Прокурор у своїй заяві.
Як було зазначено вище, прокурор просить суд замінити Кабінет Міністрів України на його процесуального правонаступника Київську обласну державну адміністрацію.
За своєю суттю процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу відповідного суб`єкта, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в господарському судочинстві участь останнього. Підставами процесуального правонаступництва можуть бути лише юридичні факти, які виникли під час судового провадження у справі, а не до його початку. Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним правонаступництвом, оскільки воно може мати місце в тих випадках, коли права та/або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення внаслідок тих чи інших юридичних фактів переходять до правонаступника. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після заміни сторони в матеріальних правовідносинах.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», що набрав чинності 27 травня 2021 року, внесено зміни до частини восьмої статті 122 ЗК України, відповідно до якої Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Таким чином, у зв`язку із внесенням змін до ЗК України, повноваження щодо розпорядження земельними ділянками у спірних правовідносинах перейшли від Кабінету Міністрів України до Київської обласної державної адміністрації, що свідчить про обґрунтованість заяви прокурора про заміну Кабінету Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеними в ухвалі Верховного Суду від 20 січня 2022 року у справі № 466/9577/18 та постановах Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі № 161/1080/18, від 26 жовтня 2022 року у справі № 381/1707/20.
Водночас, стосовно попереднього дотримання процедури, передбаченої статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої статті 52 Господарського процесуального кодексу України усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. 
Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 31.05.2023 у справі №372/390/17, на необхідності якої наполягав прокурор.
Щодо ДП «Клавдієвське лісове господарство» (правонаступником якого є Державне підприємство «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», далі - ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція») як позивача.
Залишаючи позов першого заступника прокурора Київської області без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що в порушення прямої заборони встановленої у абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором подано позов в інтересах Державного підприємства «Клавдієвське лісове господарство» (правонаступником якого є ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція»), яке не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Питання щодо представництва прокурором інтересів громадянина або держави в господарському суді, а також особливості здійснення ним окремих форм представництва таких інтересів врегульовані положеннями Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» та Господарським процесуальним кодексом України.
Відповідно до частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 41 Господарського процесуального кодексу України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Стаття 53 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 5023/10655/11, № 915/478/18, № 587/430/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
У пунктах 8.10-8.12, 8.14, 8.17-8.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 сформульовано такі правові висновки:
«Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон), має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на положення частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті цього засадничого положення відсутність у Законі інших окремо визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.
Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.
Беручи до уваги наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі ДП та вважає правильними висновки судів попередніх інстанції про необхідність залишення позову, поданого Прокурором в інтересах держави в особі ДП, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України. Ураховуючи наведене, доводи Скаржника, викладені в підпунктах 4.1 та 4.2 цієї постанови, Велика Палата відхиляє як неналежні з огляду на викладені вище висновки.
Здійснивши аналіз абзацу першого частини третьої статті 23 Закону, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (див. пункт 27 зазначеної постанови)».
Крім того, в пунктах 83-85 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила таке:
«На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).
Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.
Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства (пункт 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21))».
Наведене переконливо свідчить про те, що в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц викладено уточнюючий (в співвідношенні з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18) правовий висновок щодо недопустимості представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства, яке не є суб`єктом владних повноважень, але є самостійним суб`єктом права.
Відповідно до статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
За таких обставин, колегія суддів наголошує, що врахуванню підлягає остання правова позиція щодо питання застосування положень абзацу 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яку (правову позицію) викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, яка зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає таким, що відповідає останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справах № 911/2169/20 та № 359/3373/16-ц висновок суду першої інстанції про те, що оскільки ДП «Клавдієвське лісове господарство» не є органом державної влади чи місцевого самоврядування, як відповідно і не є суб`єктом владних повноважень, в особі якого прокурор може звертатися з позовом в інтересах держави, тому в силу імперативних положень абзацу 3 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України позов прокурора в інтересах держави в особі цього підприємства підлягає залишенню без розгляду.
Судова колегія також враховує, що з наведеними висновками погодився Верховний Суд, зазначивши про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП «Клавдієвське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» та правильність висновків в частині залишення позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі ДП «Клавдієвське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

3.2. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи 
Колегією суддів враховано посилання прокурора на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 31.05.2023 у справі №372/390/17 в подібних правовідносинах щодо заміни судом КМУ на його процесуального правонаступника - КОДА та встановлено обґрунтованість заяви прокурора про заміну Кабінету Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію.
Щодо інших доводів прокуратури, викладених в апеляційній скарзі, суд звертає увагу на висновки Верховного Суду, який зазначив, що висновки судів в частині залишення позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі ДП «Клавдієвське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України є правильними.

4. ДЖЕРЕЛА ПРАВА:
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

5. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:
Продовживши розгляд справи в даній справі з урахуванням вказівок Верховного Суду, надавши оцінку доводам апеляційної скарги щодо позову прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відносно спірних земельних ділянок стосовно заміни Кабінету Міністрів України його процесуальним правонаступником - Київською обласною державною адміністрацією, врахувавши наведені прокурором правові висновки Верховного Суду щодо правонаступництва, колегія суддів встановила обґрунтованість заяви прокурора про заміну Кабінету Міністрів України на його процесуального правонаступника - Київську обласну державну адміністрацію.
Разом з цим, колегія суддів враховує, що Верховний Суд зазначив про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанції про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі ДП «Клавдієвське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція» та виснував, що правильними є висновки судів в частині залишення позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі ДП «Клавдієвське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Клавдієвська лісова науково-дослідна станція», без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України, залишивши в цій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.06.2025 у справі № 911/2558/20 без змін.
Отже, ухвала Господарського суду Київської області від 13.09.2024 у справі № 911/2558/20 підлягає залишенню без змін з урахуванням мотивувальної частини даної постанови.
Апеляційна скарга Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 у справі № 911/2558/20 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 129, 255, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд - 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 у справі №911/2558/20 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 13.09.2024 у справі №911/2558/20 залишити без змін.
3. Матеріали справи №911/2558/20 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 30.06.2026.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко 

Судді Г.П. Коробенко

Ю.Б. Михальська