СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  
ун. № 759/12665/25 пр. № 1-кп/759/575/26 
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2026 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва в складі судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в межах спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) кримінальне провадження ЄРДР № 62023150010000087 від 25 січня 2023 року за обвинувальним актом стосовно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Штормове Сакського району, Автономна Республіка Крим, Україна (далі - АРК), гр-н України, і.п.н. НОМЕР_1 , вказана в обвинувальному акті остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на момент вчинення поставленого у провину діяння проходив військову службу за контрактом на посаді головного сержанта медичної роти військової частини НОМЕР_2 у військовому званні сержант, не судимий, -
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08 квітня 2014року) та ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року),
сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И В:
1.Формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним.
Унаслідок розпочатої 20 лютого 2014 року збройної агресії російської федерації (далі - РФ) проти України відбулася воєнна окупація невід`ємної частини України - АР Крим, а згодом і незаконна анексія цієї частини території України.
Зокрема, у березні 2014 року невстановленими військовослужбовцями збройних сил рф (далі - ЗС РФ) здійснено захоплення зброї та боєприпасів військової частини НОМЕР_2 , дислокованої за адресою: АДРЕСА_2 , у зв?язку із чим бойова та мобілізаційна готовність військової частини НОМЕР_2 була підірвана.
Розпочавши з Україною збройний конфлікт РФ та її військові формування набули статусу ворога для України та її громадян, а відповідно до Закону України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) територія АРК - статус тимчасово окупованої території внаслідок збройної агресії РФ.
В умовах вказаного збройного конфлікту та окупації території АР Крим, вірні Військовій присязі Українському народу військовослужбовці військових формувань України самостійно та централізовано виходили з окупованої території АР Крим для подальшого проходження служби, в тому числі й в ЗСУ.
Разом з тим, громадянин України ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем ЗСУ за контрактом, маючи військове звання «сержант» та обіймаючи посаду головного сержанта медичної роти військової частини НОМЕР_2 , достовірно володіючи інформацією, що з 20 лютого 2014 року з боку РФ здійснюється військова агресія відносно України та вчиняються дії, направлені на зміну меж території України, в порушення складеної Військової присяги, ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу», ст. ст. 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, вчинив дезертирство та державну зраду, яка виразилася у переході на бік ворога в період збройного конфлікту, за таких фактичних обставин.
16 квітня 2010 року через 154 ТЦК м. Полтава наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Північного регіону м. Харків громадянин України ОСОБА_5 був призваний на військову службу за контрактом.
02 червня 2010 року наказом Першого заступника міністра оборони України № 26-пм ОСОБА_5 був переведений до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) з дислокацією в АДРЕСА_2 на посаду санітарного інструктора-дезінфектора медичного пункту медичної роти.
10 жовтня 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 81-кс ОСОБА_7 призначено на посаду головного сержанта медичної роти військової частини НОМЕР_2 , а 14 листопада 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 93-кс присвоєно військове звання «сержант».
Через розпочатий з 20 лютого 2014 року з боку РФ на території АР Крим збройний конфлікт Радою національної безпеки і оборони України (далі - РНБО) прийнято рішення від 23 березня 2014 року «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій ЗСУ, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим та міста Севастополя в інші регіони України». Це рішення РНБО введено в дію Указом Президента України 24 березня 2014 року № 339/2014.
Пізніше, згідно з директивою МО України та ГШ ЗСУ від 06 травня 2014 року № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями ЗСУ пов`язані з окупацією території України» строк прибуття на материкову Україну всіх військовослужбовців ЗСУ з АР Крим було визначено до 12 травня 2014 року.
У квітні- травні 2014 року (точний час не встановлено), але не пізніше 12 травня 2014 року, командування військової частини НОМЕР_2 на загальному шикуванні особового складу усно довело до всіх військовослужбовців військової частини, в тому числі до сержанта ОСОБА_7 , вказані розпорядження про передислокацію військової частини на материкову частину України для подальшого проходження військової служби у складі ЗСУ.
Однак, ОСОБА_5 , діючи в порушення зазначених вище норм законодавства, директиви МО України та Генерального штабу ЗСУ 06 травня 2014 року № Д-1, проходячи військову службу за контрактом на сержантській посаді у військовій частині НОМЕР_2 , умисно, керуючись особистими мотивами, з метою ухилитися від військової служби у встановлений строк до 12 травня 2014 року не з`явився до нового місця служби у м. Миколаїв в порядку переведення та залишився на тимчасово окупованій території АР Крим.
Крім того, ОСОБА_5 , ухилившись від проходження військової служби, діючи умисно, керуючись особистими мотивами, з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України, в період збройного конфлікту вступив на військову службу до ЗС РФ, а саме до складу військової частини НОМЕР_3 ЗС РФ, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто вчинив державну зраду у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту.
1.Оцінка правових процедур в контексті вимог ч. 3 ст. 323, ч. 5 ст. 374 КПК України.
Кримінальне провадження ЄРДР № 62023150010000087 від 25 січня 2023 року здійснюється в умовах воєнного стану, який був введений із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та є продовженим і на час ухвалення даного вироку.
15 травня 2025 року ОСОБА_7 оголошено у розшук (т. 1 а. 197-202).
Ухвалою слідчого судді Інгульського районного суду міста Миколаєва від 22 травня 2025 року надано дозвіл на здійснення у даному кримінальному провадженні спеціального досудового розслідування (т. 1 а. 205-209).
На підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 05 січня 2026 року (т. 1 а. 82, 84-87) судовий розгляд даного кримінального провадження здійснюється за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку спеціального судового провадження.
Дане кримінальне провадження здійснювалось з обов`язковою участю захисника, яка реально була забезпечена державою.
Під час судового провадження інформація про виклик обвинуваченого ОСОБА_7 до суду, а також інформація про процесуальні документи надсилалась та публікувалась відповідно до вимог ст. 323 КПК України.
Обвинувачений показань суду не надавав, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду також не подавав, не зважаючи на надану судом неформальну можливість звернутися до суду чи заявити про себе в будь-якій зручний спосіб (повідомлення на останній відомий адрес особистої електронної пошти обвинуваченого).
Аналіз наявних в матеріалах справи документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_7 та направлених йому повідомлень шляхом публікацій в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), розміщення відповідної інформації на офіційних сайтах Офісу Генерального прокурора та суду, направлення повідомлення на останній відомий адрес особистої електронної пошти, свідчить про те, що він мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, пред`явлене обвинувачення та відповідні виклики, мав можливість бути обізнаним зі своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно. Натомість, ОСОБА_5 скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останньої.
Наведені обставини свідчать про відмову ОСОБА_7 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння, вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді. Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнім свого невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
За таких обставин суд вважає, що стороною обвинувачення та судом здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, ОСОБА_5 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, мав чи мав би отримати оголошену підозру, пред`явлене обвинувачення та відповідні виклики до слідчого, суду.
Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.
3. Правова позиція сторони обвинувачення.
В обґрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні поставлених йому у провину злочинів, сторона обвинувачення посилалася на подані докази, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду. Під час судових дебатів прокурор вважав подані докази достатніми для того, щоб поза розумним сумнівом довести винуватість ОСОБА_7 у висунутому обвинуваченні в повному обсязі.
4. Правова позиція сторони захисту.
Захисник не мав можливості зв`язатися з обвинуваченим і з`ясувати в нього правову позицію щодо висунутого обвинувачення.
На думку сторони захисту, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні поставлених йому у провину злочинів доведена, проте захисник просила призначити мінімальне покарання обвинуваченому через те, що він у молодому віці потрапив у складну ситуацію, яку не зміг правильно вирішити.
5. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
5.1. Фактичні обставини, які суд визнає загально відомими і такими, що не потребуються доказування в межах даного провадження.
Тимчасова окупація з боку РФ частини території України - АРК, яка розпочалася зі збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України є загально відомими фактами, які не потребують окремого судового доведення.
Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України № 1207-VII , за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.
Крім того, Верховною Радою України 21 квітня 2015 року прийнято Постанову № 337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.
Відповідно до правил п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку України» збройне зіткнення між державами (міжнародний збройний конфлікт, збройний конфлікт на державному кордоні) охоплюється поняттям збройного конфлікту, який у даному випадку розпочато з боку РФ 20 лютого 2014 року.
Вказані постанови Верховної Ради та Закони України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства, на підставі якого суд приймає рішення у справі.
Судом в інтересах даного кримінального провадження ретельно досліджені подані стороною обвинувачення докази з тим, щоб дослідити зв`язок між цими подіями та діями обвинуваченого безпосередньо в контексті висунутого йому обвинувачення.
5.2. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Суд повно, всебічно та неупереджено дослідивши всі обставини даного кримінального провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на такому дослідженні, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши діюче законодавство України, дійшов таких висновків.
Згідно з листами Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 30 травня 2022 року № 66/2/6-1270 та від 06 березня 2023 року № 66/2/6-2680  ОСОБА_5 17 вересня 2007 року документований Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 (т. 1 а. 136, 148). Крім того, фотографічне зображення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , особа якого встановлена за паспортом громадянина України НОМЕР_4 , зафіксоване як у матеріалах тимчасового доступу до банківської справи ОСОБА_7 (т. 1 а. 156-167), так і у додатку з послужної картки на ім?я ОСОБА_7  (т. 1 а. 187-189) дозволяє безспірно ідентифікувати його за рисами обличчя.
Як вбачається з досліджених під час судового розгляду листів Управління СБУ в Полтавській області від 08 вересня 2022 року № 66/2/6-4219 (т. 1 а. 119-120, 142-144), листа ІНФОРМАЦІЯ_4 від 02 червня 2022 року № 8/2/207 (т. 1 а. 137), послужної картки на ОСОБА_7  (т. 1 а. 122-123), 16 квітня 2010 року через 154 ТЦК м. Полтава наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Північного регіону м. Харків громадянин України ОСОБА_8 був призваний на військову службу до ЗСУ за контрактом, і.п.н. НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , 02 червня 2010 року наказом Першого заступника міністра оборони України № 26-пм ОСОБА_5 був переведений до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_2 ) з дислокацією в АДРЕСА_2 на посаду санітарного інструктора-дезінфектора медичного пункту медичної роти. 10 жовтня 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 81-кс ОСОБА_5 призначено на посаду головного сержанта медичної роти військової частини НОМЕР_2 , а 14 листопада 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 93-кс присвоєно військове звання «сержант». У 2014 році ОСОБА_5 залишився на тимчасово окупованій території АРК та перейшов на військову службу до складу військової частини НОМЕР_3 ЗС РФ. Окрім того, ОСОБА_8 брав участь у бойових діях у складі медичної роти НОМЕР_5 окремої бригади берегової охорони ЗС РФ (військова частина НОМЕР_3 ) на окупованій території Херсонської області.
Крім того, згідно з послужною карткою на ОСОБА_7  (т. 1 а. 122-123) останній 27 травня 2014 року зарахований у розпорядження Командувача ВМС ЗСУ відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та спільної директиви МО України та ГШ ЗСУ від 06 травня 2014 року № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями ЗСУ пов`язані з окупацією території України», а 13 травня 2015 року наказом Командувача ВМС ЗСУ № 37-рс від 13 березня 2025 року звільнений з військової служби у запас за п. «е» через службову невідповідність та виключений зі списків особового складу ЗСУ з 27 березня 2015 року.
Ці дані підтверджуються дослідженим судом наказом Командувача ВМС ЗСУ № 37-рс від 13 березня 2025 року (т. 1 а. 135, 186).
Згідно з Актом про проведення службового розслідування від 17 березня 2015 року  (т. 1 а. 127-133, 172-183), наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 9 від 17 травня 2014 року (т. 1 а. 184) сержант ОСОБА_5 не прибув з тимчасово окупованої території АРК до визначених директивою МО України та ГШ ЗСУ від 06 травня 2014 року № Д-1 пунктів (м. Миколаїв) у визначені строки (до 12 травня 2014 року).
З наведених документованих даних, які містить послужна картка, яка є обліковим документом, безспірно встановлено, що станом на 12 травня 2014 року громадянин України ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем ЗСУ, мав військове звання «сержант» та обіймав посаду головного сержанта медичної роти військової частини НОМЕР_2 , а у період часу з 27 травня 2014 року до 27 березня 2015 року у військовому званні «сержант» перебував у розпорядженні Командувача ВМС ЗСУ та до виконання своїх обов`язків за будь-якою посадою у ЗСУ не приступав.
Крім того, дані про тимчасову окупацію з боку РФ частини території України - АРК, яка розпочалася зі збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, про анексію з боку РФ цієї частини території України, а також про початок з 24 лютого 2022 року повномасштабного вторгнення РФ на територію України є загально відомими фактами, які не потребують окремого судового доведення, тому, на переконання суду, безспірно вказують на те, що ОСОБА_5 , як діючий військовослужбовець ЗСУ з достатнім досвідом проходження військової служби, як очевидець вказаних подій чітко усвідомлював, що з 20 лютого 2014 року військові підрозділи РФ відкрито розпочали збройний конфлікт з Україною на її суверенній території в АРК, тобто є ворожими.
На підтвердження висновку суду про очевидну обізнаність ОСОБА_7 із характером подій, які на той час відбувалися на території АР Крим за участю і під контролем озброєних військових формувань РФ, додатково вказує зміст та спрямованість загальновідомих рішень у вказаний період час «регіональних органів влади», а саме, 11 березня 2014 року в умовах воєнної окупації Верховна Рада АР Крим проголосила АР Крим «незалежною державою - Республіка Крим». 18 березня 2014 року представники розпущеної постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року № 891-VII «Верховної Ради АР Крим» за наслідками проведення в умовах воєнної окупації незаконного «референдуму» підписали з президентом РФ «Договір про прийняття до РФ Республіки Крим і створення у складі РФ нових суб`єктів», який був реалізований шляхом прийняття 21 березня 2014 року Федерального Конституційного закону РФ № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» (далі - закон РФ № 6-ФКЗ), положеннями якого передбачалося створення на території АР Крим федеральних органів державної влади країни-окупанта.
Дані про проходження ОСОБА_9 військової служби у військовій частині ЗС РФ з березня 20214 року, тобто із самого початку військової агресії, відтак свідоме отримання ним паспорта громадянина РФ, подальша участь у так званому «сво», у взаємозв`язку із наведеними раніше відомостями безумовно вказує на чіткий умисел ОСОБА_7 в період збройного конфлікту безповоротно ухилитися від військової служби в ЗСУ, залишившись на тимчасово окупованій території АРК та, більш того, перейшовши на бік ворога.
РНБО 23 березня 2014 року було прийнято рішення «Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій ЗСУ, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АР Крим в інші регіони України», яке було введене в дію Указом Президента України від 24 березня 2014 року № 339/2014.
Згідно з директивою МО України та ГШ ЗСУ від 06 травня 2014 року № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями ЗСУ пов`язані з окупацією території України» (т. 1 а. 124-126) строк прибуття на материкову Україну всіх військовослужбовців ЗСУ з АРК було визначено до 12 травня 2014 року.
Згідно з довідкою кадрового центру ВМС ЗСУ від 24 червня 2022 року № 747/3/1036 (т. 1 а. 121), листом військової частини НОМЕР_6 від 05 грудня 2024 року № 8020/окп (т. 1 а. 193-194) військова частина НОМЕР_2 після передислокації на материкову частину України була переформована у військову частину НОМЕР_6 .
Отже, суд вважає доведеними як факт перебазування військової частини НОМЕР_2 з території АРК в АДРЕСА_3 зі строком виконання до 12 травня 2014 року через розпочатий з 20 лютого 2014 року з боку РФ на території АРК збройний конфлікт, так і факт прийняття з цього приводу військовим командуванням відповідних розпоряджень, які були обов`язкові до виконання всіма військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , зокрема.
При цьому поінформованість особового складу військової частини НОМЕР_2 , а в її складі й ОСОБА_7 , щодо вказаних розпоряджень та необхідності їх виконання у вказаний строк підтверджена фактом їх своєчасного виконання іншими військовослужбовцями шляхом фактичного перебазування військової частини НОМЕР_2 до АДРЕСА_3 з подальшою а реорганізацією в іншу військову частину ЗСУ.
Наведені дані, на переконання суду, у взаємозв`язку із наведеними раніше відомостями безспірно вказують на те, що ОСОБА_5 в період збройного конфлікту, будучи військовослужбовцем ЗСУ, свідомо з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності та державній безпеці України перейшов на бік ворога, а саме, прийнявши громадянство РФ розпочав військову службу у ЗС РФ і цей факт закріпив військовим ритуалом прийняття військової присяги на вірність ворогу.
Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими. Враховуючи цілковиту узгодженість між собою всіх вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані вище документовані дані про дії громадянина України та військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_7 як вже військовослужбовця окупаційних військових формувань РФ достовірними доказами на підтвердження висунутого обвинувачення, а тому кладе в основу свого вироку. При цьому суд бере до уваги і те, що такі відомості встановлені також актами компетентних органів (Верховна Рада України, РНБО, МО України, ГШ ЗСУ, СБУ), виданих в межах їх юрисдикційних повноважень, які визначалися Конституцією та законами України.
Згідно із приписами ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України, а оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на ЗСУ, які забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Згідно із ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов?язком громадян України.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» на останні відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй.
За вимогами ст. ст. 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно тощо. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.
Відповідно до вимог ст. 14 Закону № 1207-VII, військовослужбовці військових формувань та правоохоронних органів України, які прибули з тимчасово окупованої території і виявили бажання (за наявності підстав) звільнитися з військової служби, звільняються з військової служби, у тому числі в особливий період, за наявних підстав, а при їх відсутності - у зв`язку із скороченням штатів, якщо вони звернулися з клопотанням про звільнення протягом трьох місяців після прибуття з тимчасово окупованої території. Військовослужбовці військових формувань та правоохоронних органів України, які не прибули до визначених пунктів у визначені військовими формуваннями та правоохоронними органами України строки, вважаються такими, що залишили військові частини, та зараховуються у розпорядження відповідних посадових осіб. Відповідна інформація щодо їх розшуку надається до правоохоронних органів.
Окремо, суд звертає увагу, з огляду на особливості даного кримінального провадження, на правову оцінку питання громадянства ОСОБА_7 та фактів з цього приводу.
ОСОБА_5 є громадянином України, що підтверджено даними паспорту  НОМЕР_4 .
Згідно з листом МЗС України від 18 листопада 2024 року № 16-14-50758 (т. 1 а. 192) ОСОБА_5 з клопотанням про припинення громадянства України до закордонних дипломатичних установ України не звертався.
Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.
Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-ІЙ, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється його втрата, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).
Згідно із Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається і не є підставою для втрати громадянства України.
Таким чином, з урахуванням раніше встановлених фактичних обставин, вірним є висновок про те, що ОСОБА_5 на момент вчинення кримінальних правопорушень і по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ним громадянства України.
Більш того, гр-н України ОСОБА_5 , не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з військової служби, набув громадянство ворога - РФ, а з прийняттям військової присяги РФ взяв на себе на окупованій території України зобов`язання захищати незалежність та конституційний лад РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію.
Згідно з вимогами ст. 1 закону РФ № 6-ФКЗ, юрисдикцію якого для себе визнав ОСОБА_5 , починаючи з 21 березня 2014 року, тобто дати, з якої за законодавством РФ «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ, застосування російського законодавства на анексованій території АР Крим було безапеляційним та обов`язковим, чим і послуговувався ОСОБА_5 з огляду на його подальшу військову кар`єру в РФ.
Достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду ОСОБА_7 для усвідомлення ним факту розв`язаного з боку РФ збройного конфлікту проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АРК доводиться об`єктивними даними про його кваліфікаційний рівень підготовки, який дозволяв йому тривалий час здійснювати обов`язки військової служби.
На свідомий і добровільний характер дій ОСОБА_7 щодо переходу на бік ворога на шкоду суверенітетові територіальної цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, вказує сам характер таких дій, їх послідовність, тривалість у часі та динаміка розвитку. Так, ОСОБА_5 , починаючи з 21 березня 2014 року, не звільняється з військової служби, набуває по факту громадянство РФ та продовжує проходження військової служби у ЗС РФ, оформлення якої завершується свідомим складанням військової присяги на вірність ворогові.
Таким чином, суд вважає поза розумним сумнівом доведеним те, що громадян України та військовослужбовець ЗСУ сержант ОСОБА_5 в порушення складеної Військової присяги, ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу», ст. ст. 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ вчинив дезертирство, ухилившись від військової служби шляхом неприбуття у встановлений строк (до 12 травня 2014 року) до нового місця служби в порядку переведення, а також в період збройного конфлікту з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України перейшов на бік ворога, прийнявши громадянство РФ, розпочавши проходження військової служби на тимчасово окупованій території АР Крим у складі військової частини НОМЕР_3 ЗС РФ, прийнявши військову присягу на вірність ворогу та беручи участь в так званій «сво» ворога - ЗС РФ.
Натомість, дотримуючись раніше сформованої позиції щодо підвищеного порогу вимогливості до доказування, суд не вбачає правових підстав для поставлення обвинуваченому у провину тих діянь, які не підтверджені дослідженими доказами.
Так, керуючись правилами ч. 3 ст. 337 КПК України, суд виключає з меж висунутого обвинувачення посилання на неприбуття ОСОБА_7 до нового місця служби у м. Миколаїв в порядку переведення у період, який передував 12 травню 2014 року. Під час судового розгляду встановлено, що крайнім терміном такого переведення для військовослужбовців ЗСУ було саме 12 травня 2014 року, а тому їх неприбуття до нового місця служби до завершення цієї дати не може тягнути відповідальність за несвоєчасне вчинення дій.
Суд виключає з обвинувачення ОСОБА_7 посилання на порушення ним ст. ст. 9, 14, 40 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, ст. ст. 2, 6 Дисциплінарного статуту ЗСУ, ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 2, 3, 6, 8, 23, 24 Закону України «Про військовий обов?язок та військову службу», як складової дезертирства та державної зради, оскільки положення вказаних норм не встановлюють обов?язки ОСОБА_7 як військовослужбовця ЗСУ у межах висунутого обвинувачення.
Суд також виключає з обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року) посилання на те, що він ухилився від слідства та суду, оскільки такі дії виходять за межі об?єктивної сторони юридичного складу дезертирства.
Крім того, суд виключає з обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08 квітня 2014 року) посилання на таку мету його дій, як завдання шкоди економічній та інформаційній безпеці України, оскільки така спрямованість його дій поданими доказами не доведена, а суд всі сумніви тлумачить на користь обвинуваченого. 
Суд вважає опискою вказівку в окремому місці обвинувального акта на військове звання обвинуваченого ОСОБА_7 - «капітан», оскільки його військове звання «сержант» є беззаперечно документально підтвердженим.
Порушень процесуального закону щодо відкриття кримінального провадження, його руху, строку його проведення, повноважень сторони обвинувачення на всіх стадіях процесу судом не виявлено.
Суд відмовив стороні обвинувачення у клопотанні допитати всіх свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування, оскільки заявлене прокурором клопотання про допит свідків у такій формі не містить вказівки на правові підстави для його задоволення. Як свідок під час судового розгляду може бути допитана виключно особа, яка є носієм конкретної інформації, що має значення для кримінального провадження, а тому сам по собі факт її допиту під час дізнання чи досудового розслідування не є вирішальним для вирішення таких клопотань сторони. Сторона захисту про допит свідків клопотання не подавала.
6. Кримінально-правова кваліфікація.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 , який проходячи військову службу у військовому званні «сержант» на посаді головного сержанта медичної роти військової частини НОМЕР_2 ЗСУ, з метою ухилитися від військової служби не з`явився на службу у встановлений строк (до 12 травня 2014 року) в порядку переведення, суд в межах висунутого обвинувачення, керуючись правилами ст. 337 КПК України, кваліфікує як дезертирство за ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року № 2341-ІІІ), будучи позбавленим можливості вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це погіршує становище обвинуваченого, оскільки у ст. 408 КК України в редакції Закону № 194-VIII від 12 лютого 2015 року, коли ОСОБА_5 ще рахувався військовослужбовцем ЗСУ, мало місце посилення кримінальної відповідальності за дезертирство вчинене в умовах особливого періоду, який розпочався з 17 березня 2014 року ухваленням Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VIІ (ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ).
Дії обвинуваченого громадянина України та військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_7 , який, набувши громадянство РФ вступив на військову службу до ЗС РФ, тим самим умисно на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту, суд в межах висунутого обвинувачення, керуючись правилами ст. 337 КПК України, кваліфікує як державну зраду за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08 квітня 2014 року).
7. Призначення покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є особливо тяжким та нетяжким відповідно, вчинені військовослужбовцем умисно проти основ національної безпеки своєї країни та встановленого порядку несення військової служби, мають підвищену суспільну небезпеку, наслідки вчиненого, які сприяли подальшій тимчасовій окупації й інших регіонів України, а за підсумком і широкомасштабному вторгненню РФ 24 лютого 2022 року, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відтак відсутні сумніви в його осудності.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_10 , не встановлено.
Доводи сторони захисту щодо ситуації, в яку потрапив обвинувачений в молодому віці, хоча й дійсно стосуються складної та неординарної військово-політичної ситуації, пов?язаної із військовою агресією однієї країни над іншою, проте не впливають на оцінку дій обвинуваченого, який не тільки відразу зорієнтувався в такій ситуації на свою користь, перейшовши на бік ворога, а й безпосередньо продовжив реалізовувати плани останнього зі знищення України як держави, а українців - як народу.
На підставі наведеного, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_10 максимальне покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року №2341-ІІІ) та ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року №2341-ІІІ), а за сукупністю кримінальних правопорушень - із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Керуючись ст. ст. 368-371, 373-376, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_3  визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08 квітня 2014 року) та ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року) та призначити йому покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону від 08 квітня 2014 року) - строком на 15 (п`ятнадцять) років;
- за ч. 1 ст. 408 КК України (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року №2341-ІІІ) - строком на 5 (п`ять) років.
Згідно із ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначити ОСОБА_10 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання та приведення даного вироку до виконання.
Речові докази - оптичні диски, фото та відео матеріали - зберігати при матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ ОСОБА_11