ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
15 квітня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/110/23(921/79/24) 	

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.  
за участі секретаря судового засідання Касюдик О.О. 
розглянув справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА"
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Віта Констракшн"
про визнання недійсним правочину про зарахування зустрічної однорідних вимог у формі заяви ТОВ "Віта Констракшн" №1023 від 10.02.2023 та стягнення з ТОВ "Віта Констракшн" заборгованості
в межах справи №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА" 
за участі представника позивача: Марчук Г.В., адвокат (в режимі відеоконференції).
Суть справи:
До Господарського суду Тернопільської області надійшла позовна заява ТОВ "ТІЕРРА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віта Констракшн" про визнання недійсним правочину про зарахування зустрічної однорідних вимог у формі заяви ТОВ "Віта Констракшн" №1023 від 10.02.2023 та стягнення з ТОВ "Віта Констракшн" заборгованості у розмірі 300 642,70 грн. 
Судом розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.
В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на те, що ТОВ "ТІЕРРА" шляхом погодження зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою ТОВ "Віта Констракшн" №1023 від 10.02.2023 менш ніж за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, фактично відмовилося від власних майнових вимог до відповідача за договором №02/12 від 02.12.2020 та завдало шкоди кредиторам, внаслідок порушення пропорційності погашення їхніх вимог.
Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча про час та місце судового засідання повідомлений своєчасно та відповідно до вимог ГПК України, що підтверджується довідками про доставку копій ухвал до електронного кабінету Товариства в системі "Електронний суд".
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов не скористався.
Відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання, а також те, що явка представника відповідача в судове засідання не визнавалася обов`язковою, не подання відповідачем до суду відзиву на позовну заяву, наявність у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до частини 9 статті 165 ГПК України.
Справа розглядалась з технічною фіксацією (звукозапис) судового процесу відповідно до ст. 222 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14.03.2023 відкрито провадження у справі №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Демчана О.І.
Постановою суду від 25.06.2024 ТОВ "ТІЕРРА" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Демчана О.І.
На даний час провадження у справі №921/110/23 перебуває на стадії ліквідаційної процедури.
Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
Аналіз положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який передбачає концентрацію спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство задля судового контролю в межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів.
Так, відповідно до положень статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Наведена норма кореспондується з пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів.
З наведених вище фактичних обставин та процесуальних норм, зазначений спір розглядається господарським судом в межах справи №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА".
Судом встановлено, що 25.04.2023 арбітражним керуючим (на той час розпорядник майна) ТОВ "ТІЕРРА" Демчаном О.І. отримано від відповідача заяву №1023 від 10.02.2023 про зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом припинення грошового зобов`язання ТОВ "Віта Констракшн" щодо сплати грошових коштів на суму 300 642,70 грн відповідно до договору 02/12 від 02.12.2020, шляхом зарахування вимоги у зобов`язанні ТОВ "ТІЕРРА" щодо здійснення оплати в сумі 300 642,70 грн, що є частиною заборгованості позивача в сумі 986 409,00 грн відповідно до договору №01/10/2021-1 від 01.10.2021.
Так, 01.12.2020 між ТОВ "ТІЕРРА" (Продавець) та ТОВ "Віта Констракшн" укладено Договір купівлі-продажу №02/12 (далі - Договір) згідно з умовами якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар, за узгодженою ціною згідно виставлених рахунків та видаткових накладних .
Розділом 3 "Умови прийняття передачі" даного правочину контрагенти погодили, що Продавець вважається таким, що виконав обов`язок з передачі Товару, після підписання видаткової накладної (п.3.2.1 Договору), а перехід права власності на Товар відбувається в момент його передачі Продавцем Покупцеві, що оформляється видатковою накладною (п. 3.4. Договору).
Відповідно до п. 4.3 Договору, оплата Товару (партії Товару) здійснюється Покупцем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання Товару (партії Товару) за видатковою накладною.
Сторони у п. 8.1. та п. 8.4. правочину погодили, що Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2021 року, а закінчення терміну дії його не звільняє Сторони від обов`язку повного виконання обов`язків, які виникли за час йог дії.
Також, 01.10.2021 між ТОВ "ТІЕРРА" (Постачальник) та ТОВ"ТД "Волинь Трейд-Буд" (Покупець) було укладено Договір поставки №01/10/2021-1, на умовах якого Постачальник зобов`язувався передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язувався прийняти та оплатити Товар, за узгодженою ціною згідно виставлених рахунків та видаткових накладних. 
В подальшому, 01.02.2023 ТОВ "ТД "Волинь Трейд-Буд" (Кредитор) та ТОВ "Віта Констракшн" (Новий кредитор) уклали Договір уступки права вимоги №0201, згідно умов якого Кредитор передає (поступається) Новому Кредитору за плату, а Новий кредитор отримує належні Кредитору права грошової вимоги (права вимоги) до боржника за договором, укладеним між кредитором та боржником (Портфель заборгованості) (п.1.1) та внаслідок передачі (Поступки) Портфеля заборгованості за цим правочином, Новий кредитор замінює Кредитора в договорі та правовідносинах з ними пов`язаних і набуває права грошових вимог Кредитора за цим договором, включаючи право вимагати від боржника належного виконання всіх ним пов`язаних грошовим зобов`язань (п. 1.2.). 
Згідно з п. 6.1. Договору уступки права вимоги №0201 сторони узгодили, що Кредитор передає (поступається) Новому кредитору право вимоги до Боржника, що виникли у Кредитора внаслідок укладення з Боржником договору від 01.10.2021 №01/10/2021-1 і отримання Боржником коштів, які входять в портфель заборгованості. Загальний розмір Портфеля заборгованості Боржника, права вимоги за якими відступаються, становить 986 409,00, що станом на дату підписання цього правочину є тілом заборгованості.
За викладених обставин, позивач зазначив, що у зв`язку із наявністю зустрічних однорідних вимог між позивачем та відповідачем, між останніми здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України, а саме припинення грошового зобов`язання відповідача щодо сплати грошових коштів на загальну суму 300 642,70 грн відповідно до договору №02/12 від 02.12.2020 на користь боржника , шляхом зарахування вимоги у зобов`язанні позивача щодо здійснення оплати в сумі 300 642,70 грн, що є частиною заборгованості ТОВ "ТІЕРРА" в частині сплати коштів в сумі 986 409,00 грн згідно договору №01/10/2021-1 від 01.10.2021. 
Вважаючи зазначений правочин вчиненим з порушенням норм цивільного законодавства та на шкоду іншим кредиторам, позивач звернувся до суду із вимогами про визнання правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог у формі заяви відповідача №1023 від 10.02.2023 недійсною і з підстав, передбачених ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Підставами для цього слугує, серед іншого, що спірна угода укладена менше ніж за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а Товариство відмовилося від власних майнових вимог.
Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними і застосовуються, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. 
Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).
Відповідно до частини 1 статті 42 КУзПБ (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Згідно з частиною 2 статті 42 КУзПБ (у редакції, чинній на момент укладення спірного правочину) правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.
Відтак, приписи статті 42 КУзПБ розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам цивільного та господарського законодавства, проте вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №920/10/21 (920/868/21)).
Відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
За правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги це одностороння угода, яка оформляється заявою однієї із сторін, згідно з вимогами статті 601 ЦК України.
Законодавство не передбачає спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину. За загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.
Зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.
Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.
Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду. 
Зокрема, якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов`язань (наприклад, недопустимість зарахування зустрічних вимог згідно з статтею 203 ГК України та статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про примусове виконання зобов`язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.
Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі №914/346/20(914/155/21).
Як вбачається із змісту заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №1023 від 10.02.2023, зобов`язання між позивачем та відповідачем виникли на підставі укладеного договору купівлі-продажу №02/12 від 02.12.2020.
Враховуючи, що відповідачем не було долучено до заяви договору поставки №02/12 та видаткових накладних, а ліквідатору (розпоряднику) ТОВ "ТІЕРРА" на момент звернення до суду із позовом не передано бухгалтерську та іншу документацію, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності товариства, суд ухвалою від 27.05.2024 застосував до ТОВ "Віта Констракшн" заходи процесуального примусу, а саме тимчасове вилучення державним виконавцем доказів для дослідження судом.
Так, 13.02.2026 старшим державним виконавцем Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління МЮ України Дімничем Т.І. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №75237994, якою вилучено у відповідача лише непосвідчені копії вищезазначених документів, а саме: договір купівлі-продажу №02/12 від 02.12.2020 та видаткові накладі №28 від 24.02.2021 на суму 206 004,70 грн (в т.ч. ПДВ), №27 від 24.02.2021 на суму 28 778,00 грн (в т.ч. ПДВ) та №26 від 24.02.2021 на суму 65 680,00 грн (в т.ч. ПДВ). 
При цьому, у листі №66245 від 05.11.2025 орган державної виконавчої служби повідомив, що копії цих документів надіслано керівником ТОВ "Віта Констракшн" ОСОБА_1 через онлайн-месенджер "Viber", оскільки при неодноразовому виїзді по місцю реєстрації юридичної особи встановлено, що місце її знаходження не відоме.
Суд констатує, що оскаржуваний правочин із зарахування зустрічних однорідних вимог у формі заяви №1023 від 10.02.2023, вчинений протягом трьох років (а точніше одного місяця), що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство.
Окрім цього, станом на 10.02.2023, як вбачається з матеріалів справи, у позивача уже була значна заборгованість перед кредиторами - Головним управлінням ДПС у Тернопільській області у розмірі 1 923 128,06 грн, що підтверджується долученими розрахунками податкового боргу (податок на додану вартість, податок на прибуток) та ТОВ "А.Т. Смарт Трейдинг" у розмірі 5 621 592,12 грн згідно Актів звіряння розрахунків по договорах поставки №С_20-09/07 від 07.09.2020, №Щ_20-06/02 від 02.06.2020 та №Б_20-06/01 від 01.06.2020 станом на 30.09.2022.
У той же час як слідує з матеріалів справи, станом дату здійснення зарахування зустрічних однорідних вимог у ТОВ "ТІЕРРА" була наявна заборгованість по оплаті поставлених на підставі договору поставки нафтопродуктів №19-10/2021 від 19.10.2021 перед ТОВ "Санрайс Логистикс".
Так рішенням господарського суду від 07.12.2022 задоволено частково позовні вимоги ТОВ "Санрайс Логистикс" та стягнути з ТОВ “ТІЕРРА” - 858 708,59 грн основного боргу; 174 840,20 грн інфляційних нарахувань; 22 661,47 грн 3% річних; 167 042,79 грн пені та 8 348,79 грн судового збору в повернення сплачених судових витрат.
Таким чином, вищевказаним підтверджено, що на дату укладення оспорюваного у даній справі правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог у формі заяви №1023від 10.02.2023 вже існувала кредиторська заборгованість у позивача перед кредиторами в сумі 2 781 836,65 грн тільки основних зобов`язань.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі №910/6179/17, застосування принципу правової презумпції сумнівності правочинів та майнових дій боржника при дослідженні угод боржника, що мають сумнівний характер з точки зору відповідності їх чесним звичаям у підприємницькій діяльності, є обов`язковим.
Так, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом 1 року, що передував відкриттю процедури банкрутства, дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак, відчуження майна боржником має здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їхніх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна завідомо призводить до зменшення обсягу платоспроможності боржника і завдає шкоди кредиторам.
Оскільки період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника, у т.ч. при загрозі неплатоспроможності або надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період, є сумнівними, законодавством встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Законі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми.
З наведеного слідує, що внаслідок укладення правочину із зарахування зустрічних однорідних грошових вимог у формі заяви №1023 від 10.02.2023 ТОВ"ТІЕРРА", фактично відмовилося від власних майнових вимог до ТОВ "Віта Констракшн" на суму 300 642,70 грн, у той період коли у боржника уже існувала непогашена заборгованість перед іншими кредиторами.
Положення статті 42 КУзПБ надають можливість визнати недійсною угоду чи спростувати майнову дію, які відповідають вимогам цивільного законодавства, проте вчинені у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після відкриття провадження у справі про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам.
Виходячи зі змісту положень статті 42 КУзПБ, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.
Строк, встановлений у статті 42 КУзПБ (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.
Верховний Суд у постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 вказав, що критерієм для застосування норм статті 42 КУзПБ, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.
Палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, уточнюючи правовий висновок, викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, про те, що при застосуванні статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину зазначила наступне.
Застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.
Аналіз норм статті 42 КУзПБ дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, вона підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.
З огляду на зазначене, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку, що надані позивачем докази у своїй сукупності, з урахуванням їх вірогідності та взаємозв`язку, підтверджують факт відмови позивача від власних майнових вимог, внаслідок укладення правочину про зарахування зустрічних вимог у "підозрілий період", тобто в межах трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про його банкрутство, на користь ТОВ "Віта Констракшн". 
Як наслідок позовні вимоги в частині визнання недійсним правочину слід задовольнити. 
Згідно з частинами 1, 2 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Згідно p п. 4.3. Договору купівлі-продажу №02/12 від 02.12.2020 оплата Товару (партії товару) здійснюється Покупцем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця протягом 15 (п`ятнадцяти) календарних днів з моменту отримання Товару (партії Товару) за видатковою накладною.
Факт існування заборгованості відповідача перед ТОВ "ТІЕРРА" у розмірі 300 642,70 грн на підставі Договору купівлі-продажу №02/12 від 02.12.2020 підтверджується як видатковими накладними від 24.02.2021, зокрема: №28 на суму 206 004,70 грн, №27 на суму 28 778,00 грн, №26 на суму 65 860,00 грн так і змістом заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог №1023 від 10.02.2023.
Відповідно до ст. с. 525,526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.
Оскільки правочин із зарахування зустрічних однорідних вимог визнано судом недійсним, а ТОВ "Віта Констракшн" за поставлений ТОВ "ТІЕРРА" товар не розрахувалося, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 300 642,70 грн, та задоволення позовних вимог і у цій частині. 
Інші долучені до матеріалів справи докази, доводи та заперечення учасників цього спору були ретельно досліджені судом, однак наведених вище висновків вони не спростовують. В свою чергу, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України". Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій, оскільки решту аргументів, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду.
Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.
Керуючись статтями 20, 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсним правочин із зарахування зустрічних однорідних вимог між ТОВ "Віта Констракшн" (78593, Івано-Франківська область, м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, буд. 2, ЄДРПОУ 35486251) та ТОВ "ТІЕРРА" (46008, м. Тернопіль, вул. Старий поділ, буд. 14, ЄДРПОУ 42486103) у формі заяви ТОВ "Віта Констракшн" про зарахування зустрічних однорідних вимог №1023 від 10.02.2023.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віта Констракшн" (78593, Івано-Франківська область, м. Яремче, с. Поляниця, участок Щивки, буд. 2, ЄДРПОУ 35486251) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА" (46008, м. Тернопіль, вул. Старий поділ, буд. 14, ЄДРПОУ 42486103) 300 642 (триста тисяч шістсот сорок дві) грн 70 коп. заборгованості за договором №02/12 від 02.12.2020 та 8 452 (вісім тисяч чотириста п`ятдесят дві) грн 51 коп. в повернення сплаченого судового збору. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено та підписано 01.05.2026. 
Суддя О.В. Руденко