ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 335/5668/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., 
розглянувши у в письмовому провадженні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 01 липня 2025 року (суддя Соболєва І.П.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Миргородського Сергія Петровича, Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в особі адвоката Панкратова Ю.В., звернувся з позовом, в якому просив скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою інспектора взводу 4 роти 2 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Миргородського С.П. серії ЕНА №4818849 від 26.05.2025 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п.12.4 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. В постанові зазначено, що водій керуючи транспортним засобом порушив режим швидкості в населених пунктах, а саме рухався зі швидкістю 77 км./год. при дозволеній 50 км./год. Вважає, що постанова про притягнення його до відповідальності незаконна, просить скасувати зазначену постанову про накладення адміністративного стягнення.
Рішенням Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 01 липня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
ОСОБА_1 , в особі адвоката Панкратова Ю.В., не погодившись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи не було з`ясовано усі обставини справи, які мають значення для її вирішення та зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до постановлення ним рішення у справі з порушенням норм чинного процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування посилається на те, що відповідно до положень статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» є технічним засобом з виявлення та/або фіксації правопорушень, що не був закріплений (розміщений) в порядку, передбаченому ст.40 Закону, а знаходився в руках поліцейського, не може вважатися технічним засобом, що здійснює вимірювання швидкості, результати якого можуть розглядатися судом як доказ у справі. Відповідно, долучені до матеріалів справи докази не є належними та допустимими в підтвердження правомірності оскаржуваної постанови. У постанові вказано, що швидкість автомобіля під керуванням позивача вимірювалась приладом TruCam. Контроль швидкості руху транспортних засобів здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70 ПДР), оскільки вимоги ч. 2 ст. 40 Закону № 580-VIII, передбачають, що інформація щодо встановленої відеотехніки і сама відеотехніка фіксації правопорушень повинна бути розміщена на видному місці. Відповідачем не надано доказів того, що лазерний вимірювач швидкості TruCam в момент фіксації правопорушення був стаціонарно розміщений, а також того, що фіксація правопорушення здійснювалась в зоні дії дорожнього знаку 5.70. Також зазначає , що поліцейський тримав вимірювач швидкості руху транспортних засобів TruCAM у руках, тобто не стаціонарно вмонтованим способом, відтак, його дії є протиправними. Враховуючи викладене, у діях позивача – ОСОБА_1 відсутні подія та склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, що в розумінні п.1 ст.247 КУпАП є обов`язковою умовою притягнення до адміністративної відповідальності. Саме тому, позивач не може бути притягнений до адміністративної відповідальності за порушення пункту 12.4 Правил дорожнього руху України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вказує на те, що судом першої інстанції в повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для справи та встановленим обставинам та доказам надана належна юридична оцінка. 
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
З матеріалів справи слідує, що згідно з оскаржуваною постановою серії ЕНА №4818849 23.04.2025 об 12 год. 11 хв. в с. Іванове, траса М14 29 км., ОСОБА_1 рухався зі швидкістю 77 км/год у межах населеного пункту с. Іванове, де дозволено рухатись не більше 50 км/год, чим перевищив максимальне обмеження швидкості на 27 км/год. Швидкість руху вимірювалась приладом ТruСАМ ТС 000346, чим порушив п. 12.4 ПДР України, тобто скоїв правопорушення передбачене ч.4 ст.122 КУпАП.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволення позову дійшов висновку, що вчинення позивачем порушення Правил дорожнього руху доведено дослідженими судом доказами та позивача правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, та іншими документами.
Відповідно до вимог статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Серед вимог частини 1 статті 280 КУпАП вказано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Так, пунктом 12.4 Правил дорожнього руху встановлено, що у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Частиною четвертою статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину у вигляді накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як зазначено вище, факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення зафіксовано приладом TRUCAM 000346 та до матеріалів справи надано фото- та відеозапис, з якого слідує що позивач рухався на автомобілі зі швидкістю 77 км/год. Про фіксування правопорушення саме цим вимірювачем зазначено відповідачем в оскаржуваній постанові.
Надані відповідачем докази на підтвердження правомірності оскарженої позивачем постанови є належними, достовірними та достатніми доказами у розумінні статей 73, 75, 76 КАС України.
Стосовно доводів позивача, що поліцейським порушено порядок використання вимірювача швидкості, адже такий вимірювач не був змонтованим на узбіччі, а знаходився в руках поліцейського, в постанові не зазначено, що прилад при фіксації правопорушення працював в автоматичному режимі, а ручне розміщення засобів автоматичної фото- і відеотехніки для вимірювання та фіксації швидкості суперечить статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) встановлені види превентивних поліцейських заходів, до яких належить застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису (пункт 9 частини першої).
Стаття 40 Закону № 580-VIII регулює порядок застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, частиною першої якої в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на однострої, у/на службових транспортних засобах, у тому числі без кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз, а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою: запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
За змістом частини другої статті 40 Закону № 580-VIII інформація про змонтовану/розміщену фототехніку і відеотехніку, технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень, радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз повинна бути розміщена на видному місці.
Лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM, що використовувався під час фіксації події, зареєстрований в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки, затверджений сертифікатом № UA-MI/1-2903-2012, виданим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 29.08.2012 року.
Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/31956, чинного до 04 жовтня 2025 року, лазерний вимірювач швидкості LTI 20/20 TruCAM 000346 відповідає вимогам технічної документації на вимірювач. Діапазон вимірювань швидкості - від 2 км/год до 320 км/год. Максимально допустима похибка при вимірюванні швидкості в ручному та автоматичному режимах :+/- 2 км/год в діапазоні від 2 км/год до 200 км/год; +/-1% в діапазоні від 201 км/год до 320 км/год.
Отже, TruCAM LTI 20/20 є засобом вимірювальної техніки, який введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, подальша експлуатація якого не обмежена чинним законодавством, відтак являється доказом в розумінні вище зазначеної статті 251 КУпАП.
За технічними характеристиками лазерний вимірювач швидкості TruCAM 000346 відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів, конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. Крім основного, ручного режиму роботи, вимірювач може бути встановлений на триногу для проведення вимірювань швидкості руху транспортних засобів в автоматичному режимі (без участі оператора).
Таким чином, суд визнає помилковими доводи позивача про порушення поліцейським порядку використання вимірювача швидкості, оскільки законодавство не містить імперативних приписів стосовно стаціонарного розміщення приладу TruCAM та здійснення фіксації таким приладом тільки в автоматичному режимі.
Сама незгода позивача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбачених ч.1 ст. 122 КУпАП, а доводи позивача не спростовують висновки поліцейського.
Вказане у сукупності з урахуванням досліджених доказів, в повній мірі підтверджує наявність в діях позивача ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Тобто, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху України.
Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови серії ЕНА № 4818849 від 26.05.2025.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя від 01 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров