Справа № 643/3052/26
Провадження № 2/643/4198/26 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2026 Салтівський районний суд міста Харкова у складі: головуючого судді Скотара А.Ю., за участю секретаря судового засідання Серікової Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору доручення та стягнення грошових коштів, - 
установив:
Короткий зміст позовної заяви.
18.02.2026 позивач, в інтересах якого діє адвокат Санін А.Р., звернувся до Салтівського районного суду міста Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 в обґрунтування якої зазначив, що 15.07.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений усний договір доручення, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 440000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався за ці грошові кошти придбати обумовлені позивачем меблі та передати їх останньому. На підтвердження укладання договору доручення відповідачем складено розписку від 15.07.2014 у якій зазначено, що ним отримані грошові кошти від позивача в розмірі 440000,00 доларів США та взято на себе зобов`язання придбати та передати позивачу останнім меблі до 20.01.2015.
На цей час відповідач свої зобов`язання за договором доручення не виконав і не здійснив ні придбання і передачу меблів позивачу, ні повернення позивачу грошових коштів.
Ураховуючи, що відповідач на протязі тривалого часу не виконує взяті на себе зобов`язання за договором доручення, що свідчить про його ухилення від виконання умов вказаного договору, а також не повертає позивачу грошові кошти, отримані на виконання умов договору, позивач звернувся до суду з вказаним позовом у якому просить суд: розірвати укладений між сторонами 15.07.2014 договір доручення у зв`язку з істотним його порушенням відповідачем; стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 440000,00 доларів США на виконання умов вищевказаного договору, як такі, що знаходяться у відповідача без достатньої правової підстави; стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 15140,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн.

Процесуальні дії у справі, аргументи учасників справи.
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 23.02.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 08.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву, у якій просив розглядати справу за його відсутністю, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. 
Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. 
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Суд зі згоди представника позивача розглянув справу в порядку заочного провадження на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Суд, дослідивши письмові докази, установив такі факти та відповідні правовідносини: з дослідженого оригіналу розписки вбачається, що 15.07.2014, ОСОБА_2 , у приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , офіс на 6-му поверсі, отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 440000 доларів США для закупівля меблів ОСОБА_1 . Зобов`язався меблі 20.01.2015 передати ОСОБА_1 . Дата розписки: 15.07.2014, підпис, ОСОБА_3 . Також розписка має такі записи: гроші були передані у моїй присутності 15.07.2014, підпис, ОСОБА_4 ; гроші були передані у моїй присутності 15.07.2014 підпис, ОСОБА_5 (а.с. 60). 
Суд вважає доведеним, що ця розписка підтверджує укладання між сторонами договору у простій письмовій формі, якому притаманні риси договору доручення. 
Доказів повного чи часткового виконання договору матеріали справи не містять. 

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Відповідно до частини першох статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно зі ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Відповідно до статті 1001 ЦК України договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя.
Частиною 1 статті 1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: 1) відмови довірителя або повіреного від договору; 2) визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; 3) смерті довірителя або повіреного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 щодо змісту понять «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» відзначила таке:
29. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
30. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
31. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
32. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
33. Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
34. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
35. З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання».
Аналізуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що «строк дії договору» та «строк/термін виконання зобов`язання» за своїм юридичним змістом не є тотожними поняттями, та в залежності від умов договору, укладеного між сторонами, останні можуть як співпадати між собою, так і бути відмінними один від одного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі №910/8413/21 виснувала щодо недоцільності розірвання договору, який є припиненим (нечинним) на час звернення до суду з відповідною вимогою.
З погляду на викладене вище суд дійшов висновку, що вимога про розірвання договору доручення у цьому випадку не підлягає задоволенню, так як відповідний договір є припиненим на час звернення до суду.
Також слід зазначити, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який суд першої інстанції має застосувати у цій справі.
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.
Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.
Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на норму ст. 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Проте застосування саме цієї норми як підстави для стягнення з відповідача грошових коштів, на думку суду, є неправильним, так як передача грошових коштів відбулась на підставі договору, тобто не безпідставно. 
Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Заяв про застосування строків позовної давності відповідачем не подано.
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватись не може за жодних обставин (постанова КЦС ВС від 28.11.2018 у справі № 753/12382/15-ц).

Висновки суду. 
Судом установлено, що між сторонами 15.07.2014 укладений договір у простій письмовій формі, якому притаманні риси договору доручення, згідно з яким відповідач отримав від відповідача гроші в сумі 440000,00 доларів США для закупівлі меблів позивачу. Строк виконання зобов`язання – 20.01.2015, строк дії договору окремо у розписці не зазначений, проте ураховуючи норми ст.ст. 251, 1252, 631 ЦК України суд дійшов висновку, що у цій справі строк дії договору та строк виконання зобов`язання співпадають, оскільки інших умов розписка не містить. 
Оскільки позивач звернувся до суду із цим позовом 18.02.2026, тобто після закінчення строку дії договору, у задоволенні позову в частині розірвання договору має бути відмовлено. 
Крім того судом установлено, що зобов`язання відповідача перед позивачем і досі залишається не виконаним, про що свідчить факт наявності у позивача оригіналу розписки, який залучений до матеріалів справи. Отже, позивач отримав грошові кошти, меблі для позивача не закупив та не передав, грошові кошти не повернув.
Суд не застосовує до виниклих правовідносин правила статті 1212 ЦК України, оскільки на думку суду посилання на вказану статтю позивачем в обґрунтування позовних вимог є помилковим: грошові кошти отримані відповідачем на законних підставах унаслідок укладення між сторонами договору у простій письмовій формі, отже вважати їх безпідставно набутим майном не можна. Тому, ураховуючи принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), суд, керуючись нормами цивільного права, установленими статтями 526, 530, 610, 612, 625 ЦК України, вважає можливим задовольнити позовні вимоги про стягнення 440000,00 доларів США з відповідача через неналежне виконання зобов`язання. 
Отже, позовні вимоги мають бути задоволені частково: відмовлено у розірвання договору, проте стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти. 

Розподіл судових витрат.
Згідно з положеннями ч. 1, п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно з квитанцією, що знаходиться у справі, позивачем при поданні позову до суду сплачений судовий збір у розмірі 15140,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно з частиною другою цієї ж статті за подання до суду позовної заяви: майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою – підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб: позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
Таким чином позивач при зверненні до суду мав сплатити таку суму судового збору: за вимогу немайнового характеру (розірвання договору) 0,4х3328=1331,20 грн, за вимогу майнового характеру (стягнення суми) відповідно до ціни позову 5х3328=16640 грн, а всього 17971,20 грн. 
Відповідно до ч. 3 ст. 4 вказаного Закону при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Позовна заява подана через підсистему «Електронний суд», таким чином позивач мав сплатити 17971,20х0,8=14376,96 грн судового збору, а сплатив 15140,00 грн, отже надмірно сплачена сума судового збору у розмірі 763,04 грн має бути повернута позивачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». 
Розрахунковою сумою судового збору є 14376,96 грн, з яких 1064,96 грн - за немайнову вимогу, 13312,00 - за майнову вимогу. 
Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам та стягує з відповідача на користь позивача судовий збір за майнову вимогу – 13312,00 грн. 
Доказів понесення витрат на правничу допомогу, опису робіт тощо позивачем до судових дебатів не подано, проте заявлено про наявність цих витрат у позовній заяві у розмірі 40000,00 грн. 
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, протягом п`яти днів з моменту отримання рішення суду позивач має право подати до суду заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги та докази їх понесення.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору доручення та стягнення грошових коштів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 440000,00 (чотириста сорок тисяч) доларів США.
У решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 13312,00 грн (тринадцять тисяч триста дванадцять) гривень.
Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , надмірно сплачену суму судового збору у розмірі 763 (сімсот шістдесят три) гривні 04 копійки, квитанція № 2.447769985.1 від 15.12.2025, отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар/Салтівськ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача: Казначейство України (ел. адм. подат.), рахунок отримувача UA568999980313171206000020657.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його оголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_3 .
Повне рішення складене 12.06.2026.

Суддя А.Ю. Скотар