545/1222/26 
2/532/875/2026
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2026 р.  м. Кобеляки
Кобеляцький районний суд Полтавської області в складі:
судді - Назарьової Л. В.,
з участю секретаря судового засідання - Маляренко І. М.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
представник відповідача – Ваніна Ю. А.,
відповідач – АТ «Українська залізниця»,
представник відповідача – Момот К. Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кобеляки, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом адвоката Ваніної Юлії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення усіх сум, що належать працівникові при звільненні 

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2026 року позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення усіх сум, що належать працівникові при звільненні.
У позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 з 1998 по 2025 рік перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». Наказом (розпорядженням) начальника Полтавського регіонального відділу управління персоналом служби кадрової політики і соціальних питань від 09.06.2025 року №1287/ОС ОСОБА_1 09.06.2025 року звільнено з посади старшого регулювальника швидкості руху вагонів 5 розряду за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 К3пП України. У відповідності до наказу, підприємство повинно було здійснити компенсацію за невикористані 10 днів відпустки та виплатити одноразову матеріальну допомогу у розмірі 3-х середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, а також додаткову матеріальну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи у галузі 26 років 6 місяців 16 днів. 
Разом з тим, у день звільнення на картку позивача була перерахована сума 805,53 грн та надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні, відповідно до якого не нараховані та не виплачені одноразова матеріальна допомога та додаткова матеріальна допомога.
Позивач в усній формі неодноразово звертався до адміністрації АТ «Укрзалізниця» щодо виплати усіх належних йому сум при звільненні, на що останні повідомляли, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні такі виплати призупинено. В подальшому, 14.10.2024 року було поновлено виплати матеріальної допомоги та одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік, починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення. Однак, починаючи з 01.04.2025 року та до окремого рішення правління Товариства виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті було призупинено. 
17.03.2026 року позивачем також було отримано повідомлення про те, на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця, а тому виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та до нормалізації ситуації в товаристві.
Зазначає, що відповідно до наданої відповідачем довідки-розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 , середня заробітна плата дорівнює 21888,16 грн, а одноразова матеріальна допомога, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, що дорівнює 3-х середньомісячних заробітків становить 65 664,48 грн та додаткова матеріальна допомога за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права при стажі роботи у галузі 26 років 6 місяців 16 днів, що дорівнює двом середньомісячним заробіткам становить 43776,32 грн, а всього в сумі 109 440,80 грн.
Позивач вважає, що АТ «Укрзалізниця» належним чином не виконало вимоги трудового законодавства та не здійснило йому виплати одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті, у зв`язку з виходом на пенсію. Враховуючи, що правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком у відповідача не було, будь-яких змін до колективного договору, наказу про звільнення не вносилися, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню одноразова та додаткова матеріальна допомога відповідно до положень колективного договору.
Також позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Оскільки у позивача була погодинна оплата та він працював по 12 годин згідно графіку вдень та вночі, обрахувати точно календарні дні, які мають бути оплачені за середнім заробітком за шість місяців після звільнення не має можливості, а тому, на думку позивача, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за шість місяців становить 131 328,96 грн. 
Враховуючи, що позивач намагався врегулювати спір в досудовому порядку, та з урахуванням того, що з 14.10.2024 року були поновлені виплати матеріальної допомоги при звільненні, згодом, з 01.04.2025 року до окремого рішення керівництва виплати призупинені, та на момент звільнення ОСОБА_1 адміністрація обіцяла найближчим часом поновити виплати звільненим працівникам, оскільки збирали списки таких працівників та установити відповідні графіки, але так і не виплатили належні йому при звільненні суми, позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
За таких обставин, позивач прохає суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв?язку з виходом на пенсію у розмірі 65 664,48 грн та додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 43 776,32 грн, а всього в сумі 109 440,80 грн; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 131 328,96 грн. Також прохає суд стягнути з відповідача на його користь понесені витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн.
08 травня 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача, АТ «Українська залізниця» - Момот К. Е. заперечує проти задоволення позову та вважає позовні вимоги необґрунтованими з огляду на таке.
Вказує, що зазначені суми матеріальної допомоги не входять до фонду оплати праці і нараховується виключно на підставі колективного договору. Так, при звільненні ОСОБА_1 09.06.2025 року йому було видано проєкт наказу про припинення трудового договору з виплатами, передбаченими колективним договором у розмірі 5 середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв?язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та двох середньомісячних заробітків додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у разі звільнення за власним бажанням у зв?язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права). Під час підписання проєкту наказу про припинення трудового договору ОСОБА_1 від 09.06.2025 року Полтавським регіональним відділом управління регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» було виявлено помилку, а саме те, що на виплати додаткової допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті ОСОБА_1 втратив право, так як у нього є оформлена у 2020 році пенсія, про що останній був ознайомлений під підпис 20.04.2020 року та продовживши працювати на залізниці, він втратив право на додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті ще з 16.06.2020 року.
Зазначає, що у наказі про звільнення позивача зазначено тільки про передбачену колективним договором виплату йому одноразової матеріальної допомоги у розмірі 3-х середньомісячних заробітків після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». Вважає, що вимога про стягнення додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі 43776,32 грн на користь ОСОБА_1 є необґрунтованою та жодним чином не підлягає задоволенню.
Також зазначає, що на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Таке призупинення виплат, передбачених колективним договором, не було проведене роботодавцем у односторонньому порядку, а відбувалося за погодженням з Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України. Після прийняття рішення про поновлення виплат одноразової матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця» 14.10.2024 року, які звільнилися/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року, у відповідності до графіку виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію за 2024 рік, одноразова матеріальна допомога працівникам, які звільнені на пенсію у липні 2024 року, планувалася у травні 2025 року. В подальшому, починаючи з 01.04.2025 року та до окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» виплати одноразової матеріальної допомоги залежно при звільненні, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті було призупинено. При цьому, зважаючи на ситуацію в державі, з метою стабілізації фінансово- економічного становища АТ «Укрзалізниця», збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та до нормалізації ситуації в товаристві. До того ж виплата позивачу такої матеріальної допомоги була лише призупинена (тобто не скасована) до окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця», а не відмовлено у її виплаті.
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за 6 місяців) у сумі 131 328,96 грн зазначає, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника. При цьому для розрахунку середнього заробітку враховуються фактично відпрацьовані дні з урахуванням двох останніх місяців, які передували перед звільненням позивача, а саме квітень 2025 та травень 2025 року. До того ж позивач перебував у щорічних відпустках, а тому розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 131 328,96 грн не відповідає дійсному розрахунку середнього заробітку та нормам діючого законодавства. Фактично середній заробіток ОСОБА_2 за час затримки розрахунку при звільненні складає 121 637,58 грн. 
Враховуючи, що вимога позивача про стягнення із АТ «Укрзалізниця» одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівника та додаткової матеріальної допомоги є необґрунтованою та такою, що на думку відповідача, не підлягає задоволенню і як похідна, не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні. Вважає, що розмір заявленої вимоги про стягнення середнього заробітку в сумі 131 328,96 грн є неспівмірним з основними позовними вимогами (щодо суті спору) про стягнення матеріальної допомоги та не відповідає вимогам розумності та пропорційності. 
Зазначає, що позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію та в день звільнення з позивачем було проведено розрахунок грошових коштів у розмірі 805,33 грн шляхом перерахування на банківську картку позивача. Водночас у повідомленні про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні не могло бути зазначено сума виплати матеріальної допомоги при звільненні на пенсію за віком, так як на день звільнення позивача вона не була нарахована та не підлягала виплаті, тобто не була належною до виплати при звільненні. До того ж у самому наказі про звільнення було зазначено, про те, що одноразову матеріальну допомогу у розмірі 3-ох середньомісячних заробітків виплатити після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця». Оскільки позивач з 09.06.2025 року знав про невиплату вказаних вище коштів, проте звернувся до суду лише 23.03.2026 року, вважає пропущеним тримісячний строк на звернення до суду за захистом своїх прав. За таких обставин, прохає суд застосувати позовну давність щодо позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити у задоволенні позову.
11 травня 2026 року представник позивача, ОСОБА_1 – адвокат Ваніна Ю. А. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому виклала уточнені позовні вимоги, зменшивши розмір позовних вимог щодо сум, які підлягають стягненню з відповідача.
Вважає, що АТ «Українська залізниця» повинно виплатити позивачу одноразову матеріальну допомогу у розмірі 3-х середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, що дорівнює 65 664,48 грн. 
Твердження представника відповідача про те, що одноразова матеріальна допомога при виході на пенсію не входить до фонду оплати праці, не дає права роботодавцю не провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. Враховуючи, що правових підстав для призупинення виплати позивачу одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком у відповідача не було, будь-яких змін до колективного договору, наказу про звільнення не вносилося, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача одноразова матеріальна допомога відповідно до умов колективного договору. До того ж у матеріалах справи відсутні доказів, які б підтверджували внесення відповідних змін до колективного договору у 2022-2025 роках стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належних працівникам додаткових виплат, зокрема, одноразової та додаткової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком.
Також щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку зазначає, що відповідачем надано розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 , відповідно до якого середня заробітна плата складає 20 272,93 грн, а за шість місяців 121 637,58 грн. Відтак, позивач вважає обґрунтованою та законною вимогу щодо стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 121 637,58 грн, що не перевищує 6 місяців. Також зазначає, що через недобросовісну поведінку відповідача, позивач з поважних причин пропустив строк для звернення до суду з даним позовом. 
Таким чином, з урахуванням зменшених позовних вимог, прохає суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років у розмірі 65 664,48 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 121637,58 грн, а також понесені витрати на правничу допомогу.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2026 року позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Кобеляцького районного суду Полтавської області.
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 23 квітня 2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Позивач, ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник позивача - адвоката Ваніна Ю. А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі з урахуванням уточнень позовних вимог. 
Представник відповідача, АТ «Українська залізниця» - Момот К. Е. в судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.
Судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24.11.1998 року прийнятий на роботу регулювальником швидкості вагонів, Станції Полтава Південна, Південної залізиці на підставі наказу № 22 від 24.11.1998 року, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 16-19). 
У період з 1998 по 2025 рік ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця».
Відповідно до наказу (розпорядження) № 1287/ОС від 09.06.2025 начальника Полтавського регіонального відділу управління персоналом служби кадрової політики і соціальних питань Наталії Буркун про припинення трудового договору (контракту), 09.06.2025 року звільнено ОСОБА_1 з посади старшого регулювальника швидкості руху вагонів 5 розряду за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 К3пП України. 
Згідно наказу підприємство повинно компенсувати за невикористані 10 днів відпустки: в тому числі 3 днів за період 25.11.2022-31.12.2023; 3 дні за період 01.01.2024-24.11.2024; 4 дні за період 25.11.2024-09.06.2025. Виплатити передбачені колективним договором у у розмірі 5-х середньомісячних заробітків (трьох середньомісячних заробітків, як працівнику, що вперше звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років та додаткову матеріальну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспортні у разі звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком протягом двох місяців після настання цього права при стажі роботи у галузі 26 років 6 місяців 16 днів, згідно п. 3.18 Колективного договору Південної залізниці на 2002-2024 рр зі змінами та доповненнями). Виплату матеріальної допомоги провести після окремого рішення правління АТ «Укрзалізниця» (а.с. 20, 72).
У день звільнення ОСОБА_1 перераховано кошти у розмірі 805,53 грн та надано письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 09.06.2025 року (а.с. 21).
Між адміністрацією Статутного територіально-галузевого об`єднання «Півден- на залізниця» та представником трудового колективу Дорожній комітет профспілки Південної залізниці укладено Колективний договір на 2002-2006 роки, зі змінами та доповненнями (а.с. 28-36).
Згідно п. 3.18 Колективного договору (зі змінами) при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, передбачено виплачувати одноразову матеріальну допомогу в залежності від стажу роботи у галузі в таких розмірах: до 5 років 1 середньомісячний заробіток; від 5 до 10 років 2 середньомісячні заробітки; більше 10 років 3 середньомісячні заробітки. 
У разі звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) передбачено протягом двох місяців після настання цього права (без урахування щорічної відпустки, тимчасової непрацездатності) виплачувати йому додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті в таких розмірах при стажі роботи в галузі: для чоловіків при стажі роботи в галузі від 20 до 25 років розмір виплати 1 середньомісячний заробіток; для чоловіків при стажі роботи від 25 до 30 років розмір виплати 2 середньомісячних заробітки.
Протоколом та спільною постановою адміністрації регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та президії Допрофсожу Південної залізниці від 01.12.2025 № 114 «Про продовження дії колективного договору Південної залізниці на 2026 рік» дію колективного договору продовжено до 31.12.2026 року (а.с. 39). Доказів, які б підтверджували внесення відповідних змін до колективного договору у 2022-2025 роках стосовно призупинення на період дії військового стану в Україні нарахування та виплати належних працівникам додаткових виплат, зокрема, одноразової та додаткової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію за віком, суду не надано.
Згідно з відповіддю на звернення позивача щодо надання інформації, АТ «Укрзалізниця» в листі № НЗК-53/435 від 13.03.2026 року повідомило, що відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 року № Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця», а також листа від 04.04.2025 року № Ц-5- 1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також, додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено (а.с. 22-24).
Рішенням правління АТ «Укрзалізниця», оформленого протоколом № Ц-54/31 Ком.т від 14.03.2022 року, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено (а.с. 40).
Рішеннями протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (Витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком.т.) встановлено поновити працівникам АТ «Українська залізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року, виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно рішення правління від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.). Нарахування та виплату матеріальної допомоги вирішено проводити у хронологічній послідовності відповідно до дати звільнення працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, починаючи з листопада 2024 року згідно з графіком погашення (а.с. 41).
Згідно розрахунку оплати середньої заробітної плати ОСОБА_1 , наданої АТ «Укрзалізниця» вбачається, що середня заробітна плата ОСОБА_1 - 21 888,16 грн, а одноразова матеріальна допомога працівнику, що виходить на пенсію вперше, в залежності від стажу роботи на залізничному транспортні відповідно до умов колективного договору, що дорівнює 3-х середньомісячних заробітків - (3 х 21888,16 грн) в сумі 65664,48 грн та додаткова матеріальна допомога працівниками, які звільнилися за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію в залежності від стажу роботи на залізничному транспортні відповідно до умов колективного договору, що дорівнює 5-ти середньомісячних заробітків (5 х 21888,16) в сумі 109440,80 грн (а.с. 25-26). При цьому в розрахунку міститься виправлення в кількості середньомісячних заробітків, а саме 2 замість 5. Згідно розрахунку оплати відпустки ОСОБА_3 середньоденний заробіток становить 736,01 грн (а.с. 27).
Рішенням протоколу засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 року Ц-82/63 Ком.т. встановлено поновити виплати матеріальної допомоги та відповідно до графіка виплат працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнилися/ будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 року. Пунктом 2 рішень зазначеного протоколу ухвалено нарахування та виплату матеріальної допомоги проводити у хронологічній послідовності до дати звільнення працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, починаючи з листопада 2024 року, згідно з графіком погашень.
Відповідно до протоколу засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28.03.2025 року № Ц-1-1.5-25/47-25 щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця», а також листа члена правління ОСОБА_4 від 04.04.2025 № Ц-5-1.5-25/122-25, у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з входом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено (а.с. 42).
Позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, передбачений статтею 117 К3пП України, у розмірі 121 637,58 грн (замість раніше заявленого 131 328,96 грн).
Згідно наданої АТ «Українська залізниця» довідки-розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 на момент його звільнення (09.06.2025 року) вбачається, що за квітень 2025 року сума зарахувань становить 20272,93 грн, кількість днів 26, 176 годин; за травень 2025 року сума нарахувань становить 0 грн, кількість відпрацьованих днів 0. Середня заробітна плата за 6 місяців складає 121637,58 грн (20272,93 грн х 6 місяців) (а.с. 74).
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 К3пП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Як убачається із вищевикладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Отже одноразова матеріальна допомога працівникам які виходять на пенсію повинна бути сплачена у день звільнення, незалежно від того чи входять такі виплати до фонду оплати праці.
За змістом ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої
Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`яз- ки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і мате- ріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
При цьому власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (частина третя статті 97 КЗпП України).
15.03.2022 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Згідно ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Відповідно до п.2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативою роботодавця.
14 березня 2022 року рішенням правління АТ «Українська залізниця» на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, керуючись ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» прийнято рішення про призупинення, зокрема, додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в тому числі матеріальної допомоги.
Разом з тим, суд відхиляє посилання представника відповідача про те, що рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол засідання правління від 14.03.2022 № Ц-54/31 Ком.т.) на період дії правового режиму воєнного стану в Україні додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено.
Як стверджує представник відповідача, дане право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору роботодавцю надано на підставі ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Разом з тим, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності лише 24 березня 2022 року, а тому ухвалювати рішення про призупинення додаткових виплат працівникам посилаючись на правовий режим воєнного стану 14 березня 2022 року у правління АТ «Укрзалізниця» не було, через відсутність зворотної дії в часі вказаного Закону.
Суду не надано доказів на підтвердження зупинення окремих положень колективного договору, зокрема копії відповідних рішень керівного органу, протоколи, витяги з протоколів, тощо.
Також суд враховує, що постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23, залишено без змін рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання незаконним та скасування пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 у частині зупинення додаткових виплат, що передбачені галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги. 
Крім цього, суд звертає увагу, що до моменту звільнення ОСОБА_1 , адміністрацією та профспілковим комітетом дирекції проінформовано ознайомлено 20.04.2020 року ОСОБА_1 з тим, що починаючи з 28.02.2006 року при звільненні працівника вперше з роботи, у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову грошову допомогу в залежності від стажу роботи, зокрема, більше 10 років у розмірі 3-х середньомісячних заробітків. Крім цього, у разі звільнення працівника поліції за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію протягом двох місяців після настання цього права (без урахування щорічної відпустки за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи, зокрема, для чоловіків від 25 до 30 років у розмірі 2 середньомісячні заробітки (а.с. 73).
Наказ про звільнення позивача містить вказівку про виплату ОСОБА_5 одноразової матеріальної допомоги, у зв`язку з виходом на пенсію за віком. При цьому, з огляду на положення статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
До звільненого працівника обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на період дії воєнного стану, не можуть бути застосовані.
Оскільки ОСОБА_6 на момент звільнення мав стаж роботи у галузі 26 років 6 місяців 16 днів, то роботодавець мав йому виплати одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 3-х середньомісячних заробітків.
Враховуючи, що ОСОБА_1 відповідно до наказу №1287/ОС від 09.06.2025 звільнений 09.06.2025 року, відповідно середня заробітна плата ОСОБА_1 за останні відпрацьовані два місяці складає 20 272,93 грн (за квітень 2025 року – 20 272,93 грн, за травень 2025 року – 0 грн), середньоденна заробітна плата становить 779,73 грн, виходячи із 26 відпрацьованих робочих днів за цей період (квітень 2025 року 26 дні, травень 2025 року 0 днів), що підтверджується розрахунком оплати середньої зарплати.
Таким чином, середньомісячна зарплата ОСОБА_1 складає 20272,93 грн, що підтверджено розрахунком оплати середньої зарплати (а.с. 23).
За простими математичними підрахунками, розмір одноразової матеріальної допомоги при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років становить: 20 272,93 грн (середньомісячний заробіток) х 3 місяці = 60818,79 грн, а не 65 664,48 грн, як про це зазначає позивач. Суд також враховує, що вказаний розмір одноразової матеріальної допомоги при звільненні зазначався самим відповідачем у відзиві на позовну заяву. Оскільки спростувань вищевказаних розрахунків суду не надано, а тому суд з ними погоджується.
Таким чином, судом встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання належних йому при звільненні сум, а самематеріальної допомоги при виході на пенсію, тому з відповідача підлягає стягненню одноразова матеріальна допомога при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років у розмірі 60818,79 грн. 
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 121 637,58 грн, суд дійшов наступного висновку.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
При визначенні розміру середнього заробітку суд виходить з такого.
Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.
Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.
Відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником.
Позивача звільнено 09.06.2025 року, а тому початок затримки виплат починається з 10.06.2025 року. 
Так, як вбачається з позовних вимог, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки повного розрахунку за шість місяць згідно ст. 117 КЗпП України, розмір якого складає 121 637,58 грн (20 272,93 грн (середньомісячний заробіток) x 6 місяців). 
Суд звертає увагу, що відповідачем сума виплат не оспорювалась, у зв`язку з чим суд бере розрахунок суми виплат, наданий самим відповідачем, який у відзиві зазначив, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 131 328,96 грн не відповідає дійсному розрахунку середнього заробітку, який в свою чергу становить 121 637,58 грн.
При цьому позивач вважає обґрунтованою та законною вимогу щодо стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 121 637,58 грн, що не перевищує 6 місяців, який позивач просить стягнути на свою користь.
Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 09.06.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 у день звільнення перераховано кошти у розмірі 805,53 грн. Отже обов`язок щодо проведення виплат роботодавцем виконаний частково.
Суд зазначає, що передбачена ст. 117 К3пП України компенсаційна виплата не повинна бути спрямована на збагачення одного працівника. Якщо допущені роботодавцем порушення у проведенні повного розрахунку при звільненні все-таки будуть встановлені судом, то суд має право зменшити розмір середнього заробітку, передбаченого ст. 117 КЗпП України або відмовити у його стягненні з огляду на форс-мажорні обставини в яких опинилось Товариство.
Отже встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Суд наголошує, що Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 навів механізм розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такий механізм є справедливим як для позивача так і для відповідача та полягає в тому, що розмір середнього заробітку пропорційно залежить від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум. При цьому всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09 березня 2023 року у справі №520/899/21, від 05 квітня 2023 року у справі №560/13719/21, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 року у справі №489/6074/23 (провадження № 14-85цс25) вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року. Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу. Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення. Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин. Касаційний адміністративний суд у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 обґрунтував свою позицію про неможливість застосування висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що законодавець, прийнявши Закон №2352- IX, «на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності» (пункт 65 постанови). Також суд указав, що обмеження строку звернення до суду трьома місяцями (зміни до статті 233 КЗпП України) усунуло чинник, який зумовлював недобросовісну поведінку працівника (пункт 66 постанови). З цього суд зробив висновок, що критерії Великої Палати, побудовані для умов необмеженого строку стягнення, більше не є релевантними. Велика Палата Верховного Суду вважає таку аргументацію помилковою, адже поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати. Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу. Як було зазначено вище, Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права - компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно. Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності. Натомість підхід, запропонований Касаційним адміністративним судом у справі № 440/6856/22, не відповідає фундаментальним принципам справедливості та пропорційності, адже передбачає формальний підхід до вирішення такого трудового спору, що допускає можливість стягнення очевидно неспівмірної суми.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборго- ваності, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, суд з урахуванням визначеного розміру матеріальної допомоги (60818,79 грн), яка підлягала виплаті при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років, незначного періоду у виплаті сум при розрахунку, пов`язаного з помилкою у обрахуванні цих сум, вважає за необхідне застосувати критерії пропорційності розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України.
Щодо строків звернення до суду із позовом та заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає таке.
Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.
Відповідно до вимог частини першої статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду - у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Водночас частину першу статті 233 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 року.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
Суд звертає увагу, що позивач отримав відповідь на звернення щодо надання інформації листом від 13.03.2026 року, зі змісту якого дізнався про те, що з 14.10.2024 року були поновлені виплати матеріальної допомоги при звільненні, згодом, з 01.04.2025 року до окремого рішення керівництва виплати були знову призупинені. 
Судом установлено, що позивач звернувся до суду з позовом 23.03.2026 року, про що вбачається відповідна відмітка суду про реєстрацію документа, а тому строк для звернення до суду позивачем не пропущено.
Крім того, рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці»; роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто, порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Слід також зазначити, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.
Таким чином, врахувавши усі докази у їх сукупності та обставини даної справи, зокрема, розмір боргу підприємства перед працівником та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період (6 місяців), а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, зокрема невизнання роботодавцем свого обов`язку виплатити позивачу матеріальну допомогу, що стало підставою для звернення до суду, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд, з урахуванням принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також дію воєнного стану на території України та регулярні пошкодження залізничної інфраструктури, що ставить підприємство в скрутне матеріальне становище, вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно задовольнити частково, зменшивши розмір стягнення до суми несплачених позивачу виплат у розмірі 60818,79 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог. 
Суд вважає, що саме ця сума підлягає стягненню з відповідача як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . 
З огляду на встановлені обставини справи та досліджені докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.
Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Так, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, предметом позову є стягнення матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 65 664,48 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 121 637,58 грн.
Судом установлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачувався. Також судом установлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій. 
Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється у розмірі: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Таким чином, сума судового збору за вимогу про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію становить 1331,20 грн та за вимогу про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку становить 1331,20 грн, а всього в сумі 2662,40 грн.
Позовні вимоги задоволено частково, а саме заявлено позовні вимоги на суму 187 302,06 грн (65 664,48 грн + 121 637,58 грн), а задоволено на 121 637,58 грн (60818,79 грн + 60818,79 грн).
Враховуючи, що позивач є особою, звільненою від сплати судового збору за вимогу про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що складає 1729,01 грн (виходячи з розрахунку: 121 637,58 грн (60818,79 грн + 60818,79 грн) (розмір задоволених позовних вимог) х 2662,40 грн (сума витрат, що підлягає сплаті за дві вимоги) / 187 302,06 грн (розмір заявлених позовних вимог (65 664,48 грн + 121637,58 грн).
Крім цього, згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК).
Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Представником позивача заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, а саме витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн.
На підтвердження факту понесених витрат на правничу допомогу представ- ником позивача до матеріалів справи долучено: договір про надання правової допомоги від 01 березня 2026 року, укладений між адвокатом Ваніною Ю. А. та ОСОБА_1 ; ордер на надання правничої допомоги Ваніної Ю.А. у Подільському районному суді міста Полтави адвокатом Вані- ною Ю. А.; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Ваніною Ю. А.; розрахунок вартості наданої ОСОБА_1 правничої допомоги від 11.05.2026 року, якого загальна вартість наданої правової допомоги відповідно до договору становить 6000 грн, що підтверджується наданими платіжними інструкціями від 07.03.2026 року та 27.04.2026 року (а.с. 99-104).
Згідно п. 4.2 Договору про надання правничої допомоги від 01.03.2026 року за правову допомогу, передбачену п. 1.2 Договору клієнт сплачує адвокату 6000 грн.
Відповідно до п. 4.3 Договору про надання правничої допомоги від 01.03.2026 року сторони погодили, що після підписання договору клієнт сплачує адвокату кошти у розмірі 3000 грн. Після відкриття провадження у справі, клієнт сплачує частину гонорару у розмірі 3000 грн.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Згідно правового висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Таким чином, аналізуючи докази, надані стороною позивача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, враховуючи складність справи, обсяг та характер виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, умов укладеного договору про надання правничої допомоги, суд вважає заявлені позивачем витрати обґрунтованими та такими, що підлягають відшкодуванню. Клопотань про зменшення розміру витрати на правову допомогу відповідачем не заявлено.
При цьому, враховуючи, що позов задоволено частково, то відповідно і розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Із урахуванням зазначеного, із відповідача на користь позивача, підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 3896,52 грн ( виходячи з розрахунку: 121 637,58 (60818,79 грн + 60818,79 грн) (розмір задоволених позовних вимог) х 6000 грн (сума витрат на правничу допомогу) / 187 302,06 грн (розмір заявлених позовних вимог (65 664,48 грн + 121 637,58 грн).
Керуючись статтями 7, 12, 81, 141, 133, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд  
У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення усіх сум, що належать працівникові при звільненні задовольнити частково.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 одноразову матеріальну допомогу при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію при стажі роботи у галузі більше 10 років у розмірі 60818,79 (шістдесят тисяч вісімсот вісімнадцять гривень сімдесят дев`ять копійок) гривень.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60818,79 (шістдесят тисяч вісімсот вісімнадцять гривень сімдесят дев`ять копійок) гривень.
Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1729,01 (одна тисяча сімсот двадцять дев`ять) гривень.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 3896,52 (три тисячі вісімсот дев`яносто шість гривень п`ятдесят дві копійки) гривень.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Сторони:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5. 

Суддя