П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року м. Київ

Справа №759/15670/23
Провадження: № 22-ц/824/11197/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уколова Олексія Леонідовича в інтересах ОСОБА_2 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року та на додаткові рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Журибеди О. М.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, поділ спільної сумісної власності, визнання недійсним договору дарування,
в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 11.11.2009 року він з ОСОБА_3 зареєстрував шлюб. Від даного шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_5 . Вказує, що 11.03.2013 року подружжя придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням суду від 11.09.2018 року шлюб розірвано. Разом з тим, після розірвання шлюбу з листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 досягли примирення та почали проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. В період проживання однією сім`єю подружжя, 17.09.2020 року ним, позивачем, за рахунок особистих коштів було придбано автомобіль «Volkswagen Jetta» червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску, який формально був оформлений на ОСОБА_3 . Крім того, у вказаний період подружжя придбало квартиру АДРЕСА_2 . 24.02.2022 року після початку повномаштабної збройної агресії Російської Федерації, між ними було прийнято рішення, що ОСОБА_3 разом із спільною дитиною з міркувань безпеки буде тимчасово проживати за кордоном, у зв`язку з чим, відповідачка з дитиною виїхали до Німеччини, де проживали до березня 2023 року. В березні 2023 року між подружжям виник конфлікт, а тому, на думку ОСОБА_2 , усвідомлюючи реальні ризики поділу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 21.03.2023 року подарувала зазначену квартиру своєму синові, відповідачу у справі, ОСОБА_4 . З огляду на те, що ОСОБА_2 при укладенні зазначеного договору дарування не надавав ОСОБА_3 , своєї згоди на відчуження нерухомого майна, вважає, вказаний правочин недійсним. 
У зв`язку з наведеним, просив суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з листопада 2018 року по березень 2023 року; визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль «Volkswagen Jetta» червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , 2015 року випуску; визнати спільною сумісною власністю квартиру АДРЕСА_2 ; визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , серія та номер 370, укладений 21.03.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений Качельніковим С. В, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу; в порядку розподілу сумісної власності визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , право власності на квартиру АДРЕСА_2 по частці за кожним.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 32500 грн.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3800 грн. витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Уколов О. Л. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм процессуального права та непавильне застосування норм матеріального права судове рішення, а також додаткові рішення, просив скасувати та ухвалити нові про відмову в позові та відмову у стягненні з позивача витрат на правничу допомогу.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року скаржник зазначив, що суд проігнорував той факт, що спільне проживання сторін з 2018 року визнавалося як самими сторонами, так і свідками, що надавали пояснення. Додатково, на підтвердження спільного проживання, суд мав би врахувати регулярні спільні закордонні поїздки; систематичне пересилання коштів відповідачці та спільне святкування урочистих подій. Крім того, скаржник вважає помилковими та такими, що не відповідають практиці Верховного Суду, висновки суду першої інстанції щодо неналежності листування як доказу у справі. На думку скаржника, суд також не надав належної оцінки тому, що в період спільного проживання сторін, а саме 17 вересня 2020 року, позивачем було придбано автомобіль, який формально був оформлений на відповідачку.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги щодо додаткових рішень зазначив, що згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», формою винагороди адвоката за представництво та надання правової допомоги є гонорар. Порядок його обчислення (фіксований чи погодинний), підстави зміни розміру, порядок сплати та умови повернення визначаються виключно в договорі про надання правової допомоги.
На переконання скаржника, суд першої інстанції не взяв до уваги зазначені положення закону, пославшись лише на виставлені рахунки адвоката. Ця обставина стала підставою для відмови у задоволенні заяв відповідачів про покладення судових витрат на позивача.
Крім того, скаржник зазначає, що, виходячи зі змісту оскаржуваних рішень, суд, відмовляючи в задоволенні позову, ґрунтувався на сталій судовій практиці, а не на правовій позиції відповідачів. Це, на його думку, свідчить про нескладність справи. Отже, фінансове навантаження на позивача, який є військовослужбовцем, є неспівмірним з його доходами.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 травня та 05 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Череда М. М. в інтересах ОСОБА_3 вважала необгрунтовані доводи апеляційної скарги позивача та зазначила, що скаржник у своїй скарзі помилково ототожнює факт спільного проживання колишнього подружжя в одному житловому приміщенні з наявністю між ними сімейних відносин, які б свідчили про примирення або відновлення подружнього життя. Така позиція є виключно припущенням та не підтверджується жодними належними і допустимими доказами. Відмічає, що проживання сторін у квартирі, яка перебуває у спільній частковій власності, зумовлене саме правом власності на житло, а не бажанням відновити сімейні стосунки. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласник має право користуватись спільним майном, не порушуючи прав інших співвласників. Тобто, проживання в одному приміщенні в цьому випадку є реалізацією права на користування спільним житлом, а не свідченням існування сімейних відносин. Більше того, як встановлено судом першої інстанції, після розірвання шлюбу між сторонами було остаточно припинено ведення спільного господарства, у них був відсутній спільний сімейний бюджет, відсутні будь-які характерні для подружжя соціально-побутові та емоційні зв`язки, спільні плани на майбутнє, взаємна підтримка тощо. Усі ці обставини підтверджують, що фактично шлюбні відносини не існували, і примирення не відбулося.
Окремо, звертає увагу на те, що позивач в ході розгляду справи в суді першої інстанції не надав жодного належного, достовірного та допустимого доказу, який би свідчив про його фінансову спроможність придбати спірне нерухоме та рухоме майно, у тому числі транспортний засіб.
Щодо додаткових рішень, зазначила, що позивач був належним чином та своєчасно повідомлений про заявлені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, позивач особисто отримав усі заяви відповідача про відшкодування витрат разом із копіями підтверджуючих документів, що підтверджується матеріалами справи. Відповідачка сумлінно виконувала обов`язки учасника справи, забезпечуючи явку свого представника в кожне судове засідання. Також, вказує, що слухання справи неодноразово відкладалося з ініціативи саме позивача, що призвело до збільшення тривалості судового розгляду та, відповідно, до накопичення додаткових витрат, які відповідачка змушена була нести з урахуванням участі свого представника в кожному засіданні. Крім того, позивач, будучи проінформованим про розгляд заяви щодо компенсації витрат, не скористався своїм процесуальним правом щодо подання заперечень або клопотання про зменшення розміру витрат. Відтак, вважає, що відсутні будь-які законні підстави для перегляду додаткового рішення, ухваленого судом першої інстанції, з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу та розподіл процесуального обов`язку доведення (ст. 12, 81 ЦПК України). Зауважує, що апеляційна скарга не містить жодного переконливого доводу на підтвердження неспівмірності витрат або їх необґрунтованості. Зміст скарги зводиться до цитування загальних положень законодавства, без будь-якої конкретики чи посилання на порушення, допущені судом першої інстанції.
В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник, адвокат Уколов О. Л., апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.
ОСОБА_3 та її представник, адвокат Череда Т. М., заперечували проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та вважали її необгрунтованою.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши думку учасників процесу, які з`явились в судове засідання дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.11.2009 року, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2018 року розірваний (т. 1 а. с. 74).
Від даного шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а. с. 12).
В період зареєстрованого шлюбу сторони придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить по частини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 20-21).
Крім того, за ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль «Volkswagen Jetta», д.н.з. НОМЕР_2 , дата першої реєстрації якого 21.01.2020 року (т. 1 а. с. 13).
Згідно заяви від 04.01.2023 року ОСОБА_3 приватному нотаріусу Київського міського нотаіального округу Качельнікову С. В. убачається, що ОСОБА_3 повідомляє ОСОБА_2 про те, що вона скасовує довіреність, видану нею на ім`я ОСОБА_2 на продаж належного їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Volkswagen Jetta», (т. 1 а. с. 76)
Вказана заява, була направлена позивачу ОСОБА_2 за адресою його проживання, а саме: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 77).
Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 04.01.2023 року №49095892, довіреність, посвідчена 16.0.2022 року за реєстровим №225 припинила дію 04.01.2023 року (т. 1 а. с. 78).
Автомобіль «Volkswagen Jetta», 2015 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 двічі перереєстровано: 26.04.2023 року за ОСОБА_6 та в той же день за ОСОБА_2 , після чого автомобілю присвоєно д.н.з. НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 15-17).
На підставі заяви ОСОБА_3 , про те, що 26.04.2023 року ОСОБА_2 самовільно, всупереч встановленого законом порядку, привласнив нележне ій майно, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023105080000956, відомості про яке внесені 03.05.2023 року (т. 1 а. с. 79).
16.02.2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , укладено договір купівлі-продавжу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С.В. за реєстровим №218 (т. 1 а. с. 222).
Відповідач у справі ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 229).
ОСОБА_4 займається підтприємницькою діяльністю в сфері розробки комерційного та домашнього програмного забезпечення, консультаційної діяльності у сфері інформаційних технологій та веб-порталів, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію приватної компаніх з обмеженою відповідальностю «УАГ Пей ЛТД» (т. 1 а. с. 107-110).
21.01.2023 року ОСОБА_3 подарувала відповідачу ОСОБА_4 , квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 220).
Крім того, в заяві ОСОБА_3 повідомила обдарованого про те, що в шлюбі зареєстрованому та фактичному не перебувала під час набуття вказаної квартири та не перебуває до теперішнього часу, та вказана квартира є її особистою власністю (т. 1 а. с. 221).
З 12.07.2023 року ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 75).
На підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 надав суду витяг з мессендежру переписки з нікнеймом «ОСОБА_3» (т. 1 а. с. 22- 47).

З витягу із бази даних Державної прикордонної служби України від 02.05.2024 року, відповідач ОСОБА_3 , перетинала державний кордон України в період з 01.11.2018 року по 01.05.2023 року наступним чином: виїзд 26.12.2018 року, в`їзд 02.01.2019 року, виїзд 14.05.2019 року, в`їзд 21.05.2019 року, виїзд 14.12.2019 року, в`їзд 22.12.2019 року, виїзд 29.11.2020 року, в`їзд 06.12.2020 року, виїзд 21.05.2021 року, в`їзд 27.05.2021 року, виїзд 06.11.2021 року, в`їзд 18.11.2021 року, в`їзд 02.07.2022 року, виїзд 08.07.2022 року, в`їзд 26.12.2022 року, виїзд 08.01.2023 року, в`їзд 28.02.2023 року (т. 2 а. с. 89).
Згідно із вказаного витягу ОСОБА_2 перетинав державний кордон України у період з 01.11.2018 року по 01.05.2023 року наступним чином: виїзд 14.05.2019 року, в`їзд 21.05.2019 року, виїзд 29.11.2020 року, в`їзд 06.12.2020 року, виїзд 21.05.2021 року, в`їзд 27.05.2021 року, виїзд 06.11.2021 року, в`їзд 18.11.2021 року (т. 2 а. с. 90).
Як убачається з відповіді НП України, відповідачка, ОСОБА_3 , в період з жовтня 2016 року по лютий 2022 року неодноразово зверталась до служби 102 з приводу правопорушень, вчинених ОСОБА_2 щодо неї (т. 2 а. с. 7-10).
Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки.
Так, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 зазначили, що протягом тривалого часу сприймали сторони як подружжя, оскільки вони разом відвідували сімейні заходи, святкували свята, подорожували та вели спільний побут. Свідки вказали, що їм тривалий час не було відомо про розірвання шлюбу між сторонами, а про факт розлучення вони дізналися значно пізніше. Також, окремі свідки зазначали, що позивач придбавав автомобіль та інше майно, а питання походження коштів чи правового режиму квартири їм достеменно відомим не було.
Водночас, свідок ОСОБА_11 повідомив, що знає про спільне проживання сторін у минулому, однак, зазначив, що протягом останнього часу сторони разом не проживали та не мали спільних планів щодо набуття майна, при цьому автомобіль купувався за участі обох сторін.
Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що сторони, хоча й були розлучені, певний час проживали в одній квартирі, але в різних кімнатах. Також вона повідомила, що одна з квартир була спільною, інша, набута окремо, а спірним автомобілем користувалася відповідачка.
З матеріалів справи убачається, що правовідносини між учасниками справи виникли щодо захисту права спільної сумісної власності чоловіка та жінки без шлюбу, права на поділ спільного сумісного майна, захисту права приватної власності.
Перевіряючи висновки суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, колегія суддів відмічає наступне.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази не підтверджують наявності між сторонами усталених відносин, притаманних подружжю.
Дослідивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що показання свідків мають узагальнений характер та здебільшого зводяться до констатації факту спільного проживання сторін, однак не підтверджують ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків, а також придбання майна в інтересах сім`ї.
Факти спільного відпочинку, подорожей, участі у святкових заходах, а також пересилання грошових коштів самі по собі не можуть свідчити про існування сімейних відносин у розумінні сімейного законодавства.
Суд також зазначив, що рішення суду про розірвання шлюбу та договір купівлі-продажу квартири не є належними та допустимими доказами для доведення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу. Наявність у сторін спільної дитини та нерухомого майна у спільній частковій власності як колишнього подружжя також не є підставою для встановлення такого факту.
Судом встановлено, що після розірвання шлюбу сторони певний час проживали в одній квартирі, однак у різних кімнатах, що було зумовлено їх статусом співвласників житла та відсутністю іншого місця проживання, а не наявністю сімейних відносин.
Крім того, суд критично оцінив надану позивачем електронну переписку, оскільки вона не дає можливості встановити авторів повідомлень та повний зміст листування.
У зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилався позивач, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю у період з листопада 2018 року по березень 2023 року.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що встановлення факту його проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 в період з листопада 2018 року по березень 2023 року необхідне йому з метою визнання за ним права на спільне майно, яке, на його переконання, було набуте сторонами під час такого спільного проживання.
Зокрема, позивач зазначав, що встановлення вказаного юридичного факту є необхідним для подальшого визнання квартири АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності сторін та визнання за кожним з них права власності на 1/2 частину цієї квартири, а також для вирішення питання щодо правового режиму спірного транспортного засобу та оспорювання договору дарування.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 (провадження № 61-21748св18).
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, повно та всебічно дослідив обставини справи, надав оцінку належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємному зв`язку доказів у їх сукупності, і дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю у спірний період, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що факти спільного перебування сторін у житловому приміщенні після розірвання шлюбу, участь у спільних святкових заходах, подорожах, а також окремі грошові перекази не є достатніми та визначальними доказами існування між сторонами усталених сімейних відносин у розумінні статей 3, 74 СК України.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з установленими судами обставинами справи та спрямовані виключно на переоцінку доказів, їх належності та допустимості.
При цьому посилання скаржника на неврахування судами правових висновків Верховного Суду є безпідставними, оскільки фактичні обставини справ, на які він посилається, істотно відрізняються від обставин цієї справи.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, встановлення фактичних обставин справи, дослідження та оцінка доказів є виключною прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а втручання у таку оцінку за відсутності процесуальних порушень є неприпустимим.
Порушень норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи, судами не встановлено.
Щодо доводів апеляційної скарги про «визнане сторонами та свідками спільне проживання», колегія суддів відмічає про таке.
Доводи скаржника про те, що факт спільного проживання сторін з 2018 року визнавався як самими сторонами, так і свідками, є маніпулятивними та не відповідають змісту доказів, досліджених судом.
Так, суд першої інстанції не заперечував окремі факти спільного перебування сторін у житловому приміщенні, однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що сам по собі факт проживання в одному приміщенні після розірвання шлюбу, зумовлений правом спільної часткової власності на житло, не свідчить про існування сімейних відносин.
Посилання скаржника на регулярні спільні поїздки за кордон, святкування урочистих подій та пересилання коштів не можуть свідчити про ведення спільного господарства та наявність спільного бюджету.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, такі обставини можуть мати місце між колишнім подружжям або особами, які підтримують нейтральні чи товариські відносини, у тому числі з огляду на наявність спільної дитини, але не підтверджують усталених відносин, притаманних подружжю.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не дослідив електронне листування, є безпідставними. Адже, навіть у випадку дослідження листування судом першої інстанції зазначених доказів не в повному обсязі, з матеріалів справи убачається, що представник позивача під час розгляду справи зобов`язувався надати суду належні докази, зокрема, виписки щодо перерахування коштів, інші документи фінансового характеру, однак таких доказів суду подано не було.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що з наданих фрагментів листування неможливо достеменно встановити характер правовідносин між сторонами. Так, із матеріалів справи (а. с. 42) убачається переписка за січень, тоді як на а. с. 43 міститься переписка вже за 21 березня 2022 року, без логічного та змістовного зв`язку між повідомленнями.
Особливо показовим є зміст повідомлення «мы можем вместе посмотреть квартиру» (а. с. 41), яке, навпаки, свідчить про відсутність спільного проживання та спільного побуту сторін. У разі фактичного проживання однією сім`єю необхідність узгоджувати перегляд квартири у такій формі об`єктивно відсутня, оскільки особи, які ведуть спільне господарство, зазвичай ухвалюють такі рішення спільно та без подібних формулювань.
Отже, характер та зміст переписки не підтверджують доводів скаржника, а навпаки свідчать про відсутність усталених сімейних відносин.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до вимог статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону. Обмеження права власності можливе лише у випадках і порядку, встановлених законом.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 наполягав на тому, що спірна квартира  АДРЕСА_2  є об`єктом спільної сумісної власності та вимагав визнання за ним права власності на 1/2 частину цієї квартири, посилаючись на положення частини четвертої статті 369 ЦК України, згідно з якими правочин щодо розпорядження спільним майном може бути визнаний недійсним за позовом іншого співвласника.
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, позивачем не доведено ані належність спірної квартири до об`єктів спільної сумісної власності, ані того, які саме його права чи охоронювані законом інтереси були порушені укладенням оспорюваного договору дарування.
Отже, колегія суддів відмічає, що наразі відсутні підстави вважати ОСОБА_2 співвласником квартири  АДРЕСА_2 , а отже і його згода під час розпорядження цим майном не була необхідною. За таких обставин, вимоги до відповідачки про визнання договору дарування недійсним обґрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення.
Щодо правового режиму майна та похідного характеру вимог, колегія судді відмічає про таке.
Відповідно до положень статей 3 та 74 СК України право спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, може виникнути виключно за умови доведення факту їх проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, а також набуття майна за спільні кошти.
Оскільки такі обставини у даній справі не доведені, відсутні й правові підстави вважати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності у розумінні статті 74 СК України. За таких умов позивач не набув статусу співвласника спірного майна.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні обставин справи, правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України щодо розподілу обов`язку доказування та оцінки доказів.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що вимоги про визнання договору дарування недійсним є похідними від основних позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності. За відсутності доведеності первісних вимог відсутні й підстави для задоволення похідних.
Доводи апеляційної скарги в частині визнання договору дарування недійсним є безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Скаржник фактично не навів жодних доводів які б свідчили про порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів укладенням оспорюваного договору, а також не довів наявності у нього статусу співвласника спірної квартири.
Отже, в данному випадку, відсутні підстави вважати ОСОБА_2 співвласником квартири АДРЕСА_5 , а тому вимоги до відповідачки про визнання договору дарування недійсним правомірно залишені без задоволення.
Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції, що не є підставою для скасування законного й обґрунтованого рішення.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надані відповідачем-2 виписки з банківського рахунку, оскільки такі документи самі по собі не свідчать про участь відповідача-2 у фінансуванні придбання спірної квартири. Факт здійснення ним трудової діяльності (у тому числі у сфері ІТ) не є доказом внесення коштів саме на придбання спірного майна, з огляду на те, що покупцем квартири за договором виступала мати.
Водночас, позивачем також не надано жодних належних і допустимих доказів того, що саме він здійснював оплату вартості квартири або брав участь у її фінансуванні. Такі докази у ході розгляду справи ним не подані.
Крім того, з наданої суду переписки убачається, що у березні 2022 року позивач звертався до відповідачки із запитанням щодо місця знаходження його трудової книжки (т. 1, а. с. 46), на що отримав відповідь, що вона знаходиться у відповідачки (а. с. 47). Зазначене свідчить про відсутність у позивача на той момент постійного працевлаштування та стабільного доходу, а відтак - і реальної можливості накопичення значних грошових коштів.
Водночас, відповідачка надала суду свідоцтво платника податків платника єдиного податку першої групи (т. 1, а. с. 81), що свідчить про легальне отримання нею доходів у межах, встановлених законом, та наявність у неї можливості накопичення коштів для придбання спірної квартири.
Суд також обґрунтовано врахував, що спільне проживання сторін після розірвання шлюбу та часткова пов`язаність їх спільним побутом були зумовлені виключно тим, що після поділу майна вони залишилися співвласниками житла та не мали іншого місця проживання. Такі відносини не носили характеру сімейних і ґрунтувалися на правах та обов`язках співвласників майна, а не на взаємних правах та обов`язках, притаманних подружжю, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18.
Колегія суддів відмічає, що до прав та обов`язків, притаманних подружжю, належать, зокрема, реалізація особистих немайнових і майнових прав, передбачених Сімейним кодексом України, взаємна турбота, підтримка, спільне планування життя, ведення спільного господарства та бюджету. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність таких усталених обставин.
Самі по собі факти близьких стосунків, спільної присутності на святкових заходах, періодичного спільного відпочинку, пересилання коштів чи проживання за однією адресою, за відсутності інших визначальних ознак, не можуть свідчити про наявність між чоловіком та жінкою усталених відносин, притаманних подружжю.
Наведені правові висновки повністю узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц та численних постановах Верховного Суду, зокрема у справах № 244/4801/13-ц, № 127/11013/17, № 343/1821/16-ц, № 522/25049/16-ц, № 354/693/17-ц, № 490/6060/15-ц, № 748/897/18, № 712/14547/16-ц, № 490/10757/16-ц, № 361/4744/19 та інших.
Щодо вимоги про визнання права приватної власності на автомобіль.
Відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на автомобіль «Volkswagen Jetta», суд першої інстанції виходив із того, що спірний транспортний засіб був придбаний та зареєстрований за відповідачкою 17 вересня 2020 року, тобто в період, коли між сторонами не існувало усталених відносин, притаманних подружжю, а факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу судом не встановлений.
Крім того, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що автомобіль був придбаний саме за його особисті кошти. В матеріалах справи відсутні будь-які платіжні документи, договори, банківські виписки чи інші фінансові докази, які б підтверджували участь позивача у фінансуванні придбання транспортного засобу.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено в ході розгляду справи, автомобіль Volkswagen Jetta, 2015 року випуску, був зареєстрований 17.09.2020 року за відповідачкою, а в подальшому, 26.04.2023 року - перереєстрований за позивачем.
Разом з тим, 04.01.2023 року, відповідачкою було скасовано довіреність, видану на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження належним їй транспортним засобом. У зв`язку з цим ОСОБА_3 звернулася із заявою до Святошинського УП ГУНП у м. Києві, за результатами якої 03.05.2023 року до ЄРДР внесено відомості та відкрито кримінальне провадження № 12023105080000956 за ознаками правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України.
Отже, колегія суддів відмічає, що сам факт перереєстрації автомобіля за позивачем є спірним та оскаржується у межах кримінального провадження, що додатково підтверджує відсутність беззаперечних правових підстав для визнання за позивачем права особистої приватної власності на вказаний транспортний засіб.
Ураховуючи те, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на спірний транспортний засіб не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Автомобіль був придбаний 17.09.2020 року, в період, коли між сторонами не існувало усталених відносин, притаманних подружжю, а отже відсутні підстави для застосування положень статей 60, 74 СК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль був придбаний позивачем у період «спільного проживання» сторін та лише формально оформлений на відповідачку, є безпідставними та не підтверджені жодними належними доказами.
По-перше, колегія суддів відмічає про те, що сам по собі факт реєстрації транспортного засобу за відповідачкою свідчить про набуття нею права власності відповідно до вимог законодавства.
При цьому, позивач не довів ані джерело походження коштів, за які було придбано автомобіль, ані факт їх передання відповідачці з метою купівлі транспортного засобу.
Крім того, доводи скаржника про «спільне проживання» у 2020 році вже були предметом дослідження суду першої інстанції та обґрунтовано відхилені як такі, що не підтверджують наявності усталених сімейних відносин.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з правильними висновками суду першої інстанції, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про визнання за позивачем права приватної власності на автомобіль є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині додаткових рішеннь Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.
Стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, у розмірі 32 500 грн, суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідачки у встановленому законом порядку та строки було подано належні та допустимі докази, які підтверджують фактичне понесення таких витрат.
Судом встановлено, що надані відповідачкою документи відповідають вимогам процесуального закону, підтверджують обсяг, характер та вартість наданої професійної правничої допомоги, а заявлена до стягнення сума є співмірною зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та тривалістю судового розгляду.
При цьому, суд врахував, що сторона позивача не скористалася наданим їй процесуальним правом та не подала клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, не навела доводів щодо їх неспівмірності чи надмірності.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Відтак, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
З матеріалів справи убачається, що з метою підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу 16 жовтня 2023 року представником відповідачки було подано до суду відзив на позовну заяву, до якого долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. Отже, відповідачкою було дотримано вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо завчасного повідомлення суду та іншої сторони про наявні та очікувані витрати на правничу допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів тощо), які подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови попереднього заявлення таких вимог.
На виконання зазначених вимог 14 лютого 2025 року представником відповідачки було подано заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, до якої долучено належні та допустимі докази, зокрема: договір про надання правничої (правової) допомоги від 09.10.2023 року; додаткові угоди до договору від 09.10.2023 року та 10.10.2023 року, які містять умови та порядок обчислення гонорару; акти приймання-передачі наданих послуг; рахунки на оплату та платіжні інструкції, що підтверджують фактичну сплату вартості правничої допомоги; детальні описи наданих послуг у межах розгляду справи № 759/15670/23.
Згідно з пунктом 2 додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги, гонорар адвоката визначено у фіксованому розмірі за кожну окрему юридичну послугу, зокрема, за надання консультацій, підготовку та подання процесуальних документів, направлення адвокатських запитів, участь в судових засіданнях. Окремо передбачено оплату участі адвоката в судових засіданнях на території м. Києва у розмірі 2 000 грн за одне судове засідання.
З матеріалів справи убачається, що станом на 14 лютого 2025 року документально підтверджені та фактично понесені відповідачкою витрати на професійну правничу допомогу становили 28 500 грн. Оскільки розгляд справи не було завершено та судові засідання переносилися, відповідачка була вимушена понести додаткові витрати, що також підтверджено відповідними актами наданих послуг, рахунками та платіжними документами, поданими до суду у встановленому законом порядку.
З урахуванням участі адвоката в судових засіданнях 19.02.2025 року та 05.03.2025 року, а також запланованих судових слухань, загальний розмір фактично понесених та документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу станом на дату ухвалення рішення суду становить 32 500 грн.
Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
В іншій своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд підтвердив власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Отже, при зверненні за відшкодуванням варто пам`ятати, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)
Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.
Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Подібні висновки також викладені в ряді постанов Верховного Суду за минулий рік, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19.
Як свідчить судова практика, при зменшенні витрат на правову допомогу слід також ураховувати чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (див. постанову Верховного Суду № 910/20852/20).
З матеріалів справи убачається, що позивач не скористався наданим йому процесуальним правом та не подав до суду заперечень щодо визначеного відповідачкою розміру судових витрат, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, на якому вирішувалося питання про ухвалення додаткового судового рішення у справі.
Крім того, з матеріалів справи слідує, що представником позивача було подано клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 07.05.2025 року, з посиланням на те, що позивач перебуває на військовій службі, а його адвокат задіяний у проведенні слідчих дій. Водночас зазначене клопотання не містило жодних належних доказів на підтвердження наведених обставин (т. 3, а. с. 58).
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв вказане клопотання до уваги, діючи в межах наданих йому процесуальних повноважень та з дотриманням вимог процесуального закону.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що представницею відповідача було подано заяву, в якій порушено питання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, понесені у зв`язку з розглядом справи, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн та витрати на послуги з перекладу документів у розмірі 800 грн.
Судом встановлено, що представником відповідачки у встановленому законом порядку та строк було подано належні та допустимі докази на підтвердження понесених судових витрат, зокрема: договір про надання правничої допомоги від 23.10.2023 року; додаткові угоди до договору про надання правничої допомоги від 23.10.2023 року; акт наданих послуг від 24.10.2023 року; рахунок на оплату від 23.10.2023 року та платіжну інструкцію № 504491567 від 23.10.2023 року на суму 3 000 грн; рахунок-фактуру № 101 від 20.10.2023 року за послуги перекладу з англійської мови на українську на суму 800 грн та квитанцію про оплату; детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги у справі № 759/15670/23.
Отже, понесені відповідачем витрати є реальними, документально підтвердженими, безпосередньо пов`язаними з розглядом справи та відповідають критеріям необхідності й співмірності.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, має право за заявою учасника справи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не було вирішено питання про судові витрати. Таке додаткове рішення ухвалюється тим самим складом суду та в тому самому процесуальному порядку, що й основне рішення.
При цьому суд обґрунтовано врахував, що позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, не навела жодних доводів щодо їх неспівмірності, надмірності або необґрунтованості.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_4 , адвоката Череди Т. М. та ухвалення додаткового судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних із розглядом справи, у загальному розмірі 3 800 грн.
Крім того, наведені висновки повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 370/463/21, в якій зазначено, що за наявності договору про надання правничої допомоги, актів приймання-передачі послуг, платіжних документів та розрахунку витрат у суду відсутні правові підстави для відмови у їх стягненні на користь сторони, на чию користь ухвалено судове рішення.
Посилання скаржника на положення статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є формальними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачами до суду було подано не лише рахунки адвоката, але й повний та належний пакет доказів, передбачений як процесуальним законом, так і правовими позиціями Верховного Суду, а саме: договори про надання правничої допомоги; додаткові угоди, які містять умови та порядок обчислення гонорару (фіксований розмір); акти приймання-передачі наданих послуг; платіжні документи, що підтверджують фактичну сплату гонорару; детальні описи наданих правничих послуг.
Отже, порядок визначення та сплати гонорару був прямо погоджений сторонами у договорах, що повністю відповідає вимогам статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції обмежився лише аналізом рахунків адвоката, не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи.
При цьому, доводи скаржника про те, що категорія даної справи є незначної складності ґрунтуються на помилковому розумінні позивачем критерію складності цивільного спору.
Те, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, застосував усталену судову практику Верховного Суду, жодним чином не свідчить про нескладність справи. Навпаки, предмет спору охоплював такі вимоги як: встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визначення правового режиму нерухомого майна; оспорювання договору дарування; спір щодо права власності на транспортний засіб; вирішення питання про судові витрати у кількох додаткових рішеннях.
Зазначене свідчить про значний обсяг правового аналізу, необхідність дослідження великої кількості доказів, застосування сімейного, цивільного та процесуального законодавства, а також практики Верховного Суду, що виключає можливість визнання справи нескладною.
Посилання скаржника на його статус військовослужбовця та доводи про неспівмірність фінансового навантаження не є юридичною підставою для звільнення від обов`язку відшкодування судових витрат.
Цивільне процесуальне законодавство України не пов`язує обов`язок сторони відшкодувати судові витрати з її соціальним статусом або рівнем доходів, а визначає його виключно з результатом розгляду справи та дотриманням сторонами процесуальних вимог.
Крім того, позивач не подавав до суду першої інстанції жодних належних доказів, які б підтверджували неспівмірність заявлених витрат або слугували підставою для їх зменшення у порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України.
З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткових судових рішень не підтверджені матеріалами справи, ґрунтуються на довільному тлумаченні норм права та зводяться лише до незгоди з обгрунтованими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, апеляційна скарга  адвоката Уколова О. Л. в інтересах ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року та додаткові рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Уколова Олексія Леонідовича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2025 року та додаткові рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді  С. М. Верланов

В. А. Нежура