ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Кривенди О. В., Стефанів Н.С., Ступак О.В.
у справі № 990/183/25
(провадження № 11-451заі25)
Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) 02 квітня 2026 року розглянула справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2025 року.
Велика Палата в цій справі ухвалила постанову про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову - без змін. 
Обставини справи 
Президент України Указом від 15 листопада 1995 року № 1055/95 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Кіровського районного суду міста Донецька.
Верховна Рада України Постановою від 14 грудня 2000 року № 2149-ІІІ «Про обрання суддів» відповідно до пункту 27 статті 85, частини першої статті 128 Конституції України постановила обрати, зокрема, ОСОБА_1 безстроково суддею Кіровського районного суду міста Донецька.
Кабінет Міністрів України розпорядженням від 07 листопада 2014 року 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» затвердив перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. 
До цього переліку включено, зокрема, і місто Донецьк. 
Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року № 9-65/0/4-16 розпорядженням цього суду від 02 вересня 2014 року № 27/0/38-14 територіальну підсудність справ (проваджень) Кіровського районного суду міста Донецька у зв`язку з припиненням його діяльності визначено Красноармійському міськрайонному суду Донецької області. 
Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС, Комісія) рішенням від 24 червня 2015 року № 46/зп-15 прикріпила ОСОБА_1 до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.
Рішенням Комісії від 08 квітня 2016 року № 56/пс-16 рекомендовано суддю Кіровського районного суду міста Донецька ОСОБА_1 , обрану безстроково, для переведення на посаду судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.
Президент України Указом № 342/2016 від 22 серпня 2016 року «Про переведення суддів» перевів суддю Кіровського районного суду міста Донецька ОСОБА_1 на роботу на посаду судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.
Рішенням ВККС у пленарному складі від 04 грудня 2024 року № 226/ко-24 встановлено факт відмови судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 від проходження кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді та внесено до ВРП подання про її звільнення з посади.
25 березня 2025 року Рада ухвалила рішення № 615/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
Висновки Великої Палати 
Перевіряючи оскаржуване рішення ВРП від 25 березня 2025 року на відповідність пунктам 1, 2 частини другої статті 57 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), Велика Палата погодилася з висновками суду першої інстанції про те, що рішення ухвалено повноважним складом Ради і підписано усіма її членами, що брали участь в його ухваленні, а тому не може бути скасоване із зазначених підстав. 
Крім того, Велика Палата погодилася з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України» у зв`язку з її відмовою від оцінювання на відповідність займаній посаді. 
Мотиви викладення окремої думки 
Не можемо погодитися з результатом вирішення цієї справи, а тому відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) висловлюємо окрему думку з таких міркувань.
Щодо повноважності складу ВРП (суддя Кривенда О.В.)
За приписами частини другої статті 131 Конституції України ВРП складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.
Порядок обрання (призначення) на посади членів Ради визначається законом. Голова Верховного Суду входить до складу ВРП за посадою (частини третя, четверта статті 131 Конституції України).
Частиною дев`ятою статті 131 Конституції України визначено, що ВРП набуває повноважень за умови обрання (призначення) щонайменше п`ятнадцяти її членів, серед яких більшість становлять судді. 
Зазначеним нормам Основного Закону України кореспондують положення частини першої статті 5 та статті 18 Закону № 1798-VIII.
Порядок обрання (призначення) на посади членів ВРП регламентовано главою 3 Закону № 1798-VIII.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що Рада є повноважною саме за умови обрання (призначення) щонайменше п`ятнадцяти її членів в порядку, передбаченому главою 3 Закону № 1798-VIII, не рахуючи Голову Верховного Суду, який не є ані призначеним, ані обраним до складу ВРП, а входить до цього складу за посадою.
Для порівняння можна навести відповідні норми Конституції України до внесення до неї змін Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя) (далі - Закон № 1401-VІІІ) та положення Закону України від 15 січня 1998 року № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22-98-ВР), який втратив чинність на підставі Закону № 1798-VIII.
Так, відповідно до частини другої статті 131 Конституції України до внесення до неї змін Законом № 1401-VІІІ Вища рада юстиції складалася з двадцяти членів. Верховна Рада України, Президент України, з`їзд суддів України, з`їзд адвокатів України, з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ призначали до Вищої ради юстиції по три члени, а всеукраїнська конференція працівників прокуратури - двох членів Вищої ради юстиції. 
До складу Вищої ради юстиції входили за посадою Голова Верховного Суду України, Міністр юстиції України, Генеральний прокурор України, що було передбачено частиною третьою статті 131 Конституції України.
Зазначені положення були відтворені і в статті 5 Закону № 22-98-ВР. 
Повноважність Вищої ради юстиції визначалася частиною першою статті 16 Закону № 22-98-ВР, згідно з якою Вища рада юстиції вважалася повноважною за умови призначення на посаду не менш як чотирнадцяти членів та складення ними присяги, враховуючи тих осіб, які входили до Вищої ради юстиції за посадою. 
Отже, для набуття Вищою радою юстиції повноважень було достатньо призначити одинадцять її членів, оскільки до загальної їх кількості, яка є мінімально необхідною для повноважності цього органу (чотирнадцять), крім призначених, входили ще три особи за посадою, а саме: Голова Верховного Суду України, Міністр юстиції України та Генеральний прокурор України.
Водночас для набуття повноважень ВРП, як уже зазначалося вище, необхідно, щоб до її складу було обрано (призначено) не менше п`ятнадцяти членів без урахування Голови Верховного Суду, який входить до складу Ради за посадою. 
Тобто для того, щоб Рада набула повноважень, щонайменше п`ятнадцять її членів мають бути обраними (призначеними) в порядку, визначеному законом, а саме главою 3 Закону № 1798-VIII, яка називається «Порядок обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя».
Прикметно, що попри детальну регламентацію в Законі № 1798-VIII зазначеної процедури жодна з дванадцяти статей цієї глави включно зі статтею 18, в якій ідеться про умови набуття повноважності ВРП, не містить згадки про Голову Верховного Суду як члена Ради, який входить до її складу за посадою.
Отже, на конституційному рівні закріплено вимогу, що ВРП є повноважною лише тоді, коли її склад налічує щонайменше п`ятнадцять членів, які обрані (призначені) в порядку, визначеному законом. Аналогічна вимога міститься і в Законі № 1798-VIII (стаття 18). 
Загальновідомим є факт, що 16 березня 2025 року сплив чотирирічний строк повноважень членів ВРП ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , після чого у Раді залишилось чотирнадцять обраних (призначених) її членів та член ВРП за посадою - Голова Верховного Суду. 
Відповідно до вимог частини третьої статті 5 Закону № 1798-VIII, якщо ВРП може стати неповноважною через закінчення строку повноважень члена ВРП, такий член ВРП продовжує виконувати свої повноваження до дня обрання (призначення) на його посаду іншої особи, але в будь-якому випадку не більше трьох місяців з дня закінчення строку, на який такого члена ВРП було обрано (призначено).
Отже, Рада мала можливість і обов`язок для збереження її повноважного складу, визначеного частиною дев`ятою статті 131 Конституції України та статтею 18 Закону № 1798-VIII, продовжити виконання повноважень членів ВРП ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на визначений у частині третій статті 5 Закону № 1798-VIII строк.
Проте рішенням від 04 березня 2025 року № 376/0/15-25 «Про відсутність підстав для продовження строку повноважень членів Вищої ради правосуддя» Рада визнала відсутність підстав для продовження строку повноважень зазначених членів ВРП.
Таким чином, на дату ухвалення Радою рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, а саме 25 березня 2025 року, склад ВРП налічував п`ятнадцять її членів, з яких обраних (призначених) було лише чотирнадцять, що не узгоджується з приписами частини дев`ятої статті 131 Конституції України та статті 18 Закону № 1798-VIII. 
З огляду на викладене, є підстави вважати, що рішення про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді було ухвалено неповноважним складом ВРП. 
Щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді за підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України (судді  Кривенда О. В. , Стефанів Н.С. , Ступак О.В.) 
Перелік підстав для звільнення з посади судді встановлено у частині шостій статті 126 Конституції України, і цей перелік є вичерпним. Визначеність на рівні Основного Закону України чіткого переліку підстав для звільнення з посади судді, а також підстав припинення його повноважень (частина сьома статті 126 Конституції України) є водночас запорукою того, що судді будуть обізнані з юридичними підставами, з якими законодавець пов`язує неможливість подальшого перебування особи на посаді судді, та гарантією сталості правового регулювання і прогнозованості (на тривалий період часу) наслідків, які кожна зацікавлена в цій сфері особа, особливо та, яка перебуває на посаді судді, може заздалегідь передбачити. Суддя обіймає посаду судді безстроково, і передбачуваність законодавства у сфері судоустрою є важливим аспектом функціонування судової влади загалом. Якщо у цьому зв`язку зважити також на завдання суду і статус судді, то визначеність і стабільність правового регулювання у цій сфері суспільних відносин набирає особливої ваги.
Як установив суд у цій справі, ОСОБА_1 звільнено з посади судді на підставі розділу XV «Перехідні положення» Конституції України (підпункту 4 пункту 16-1), а саме за відмову позивачки від оцінювання на відповідність займаній посаді, що є підставою для внесення подання до ВРП з рекомендацією про звільнення з посади судді. 
Варто зауважити, що перехідні положення повинні містити норми, спрямовані на регулювання проміжних (тимчасових) відносин, які існуватимуть якийсь час, допоки не будуть вичерпані у зв`язку із запровадженням нового чи внесенням змін до існуючого нормативно-правового регулювання певної сфери суспільних відносин. Тобто за суттю норми перехідних положень закону (у тому числі і Конституції України) повинні сприяти реалізації введених ним змін, однак не підміняти їх. Тобто в перехідних положеннях за їхнім призначенням не може бути норм, які б доповнювали основний текст як ординарного (звичайного) закону, так і Конституції України як базового документа, який визначає орієнтири подальшого розвитку держави і суспільства.
Водночас у підпункті 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України фактично введено ще одну підставу для звільнення судді - «виявлення за результатами оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання». Така підстава для звільнення судді із займаної посади не передбачена у частині шостій статті 126 Конституції України. Окрім того, зазначена підстава для звільнення жодним чином не пов`язується із поведінкою судді та/чи вчиненням ним дій, які б свідчили про несумісність зі статусом судді або виявили невідповідність займаній посаді. 
Кваліфікаційне оцінювання діючих суддів на відповідність критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності не є тією процедурою, у рамках якої можна встановити факт вчинення дисциплінарного проступку чи дій / поведінки судді, які в розумінні частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VIII є підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення судді з посади (на підставі пунктів 3, 6 частини п`ятої статті 126 Конституції України). 
Разом із тим наслідки, що настають для судді у разі визнання його таким, що не відповідає займаній посаді, чи відмова його від такого оцінювання ототожнюються по суті із вчиненням істотного дисциплінарного проступку (в розумінні частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII), що є неприйнятним з точки зору принципу правової визначеності. 
Прикметно, що не завжди вчинення дисциплінарного проступку при здійсненні правосуддя має наслідком звільнення з посади судді, тоді як непроходження кваліфікаційного оцінювання, неявка чи відмова судді від такого оцінювання (якщо слідувати підходу, якого дотримується ВРП у цій справі) тягне лише одне - звільнення з цієї посади, без з`ясування суті причин такого рішення та без оцінки обставин, що призвели до такого.
На наше переконання, невідповідність займаній посаді може бути підставою для звільнення лише у випадку вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку або грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що потягло таку невідповідність. Саме така підстава передбачена пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України. 
Особливу увагу варто звернути на фактичні обставини цієї справи.
Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказувала на те, що не могла брати участь в оцінюванні, яке відбувалося у 2018 році, у зв`язку з триваючою процедурою притягнення її до кримінальної відповідальності, з приводу чого вона зверталась до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) із заявою про відкладення її оцінювання до закінчення розгляду по суті та набуття чинності судовим рішенням у відповідному кримінальному провадженні. 
За наказом голови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 січня 2021 року позивачка стала до роботи, та з моменту поновлення процесу здійснення правосуддя до липня 2024 року її жодного разу не викликали для проходження кваліфікаційних іспитів.
У подальшому Комісія ухвалювала додаткові рішення, встановлюючи чергові дати проведення іспиту (зокрема, 01 серпня, 12 вересня та 30 жовтня 2024 року), але у цей період часу позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні, а в період з 05 серпня по 06 вересня 2024 року - у щорічній основній відпустці. Позивачка зазначала, що повідомляла Комісію про те, що мала поважні причини неприбуття на кваліфікаційні іспити (перебування у відпустці, проблеми зі здоров`ям, лікування у медичних закладах), що підтверджується відповідними наказами голови суду, медичними довідками і виписками з амбулаторних карт хворого. Наголошувала, що копії цих документів вона надала на адресу Комісії, а саме: копію виписки із медичної картки амбулаторного та (стаціонарного) хворого на ОСОБА_1 , згідно з якими позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні з гострим пієлонефритом, на амбулаторному лікуванні з приводу раптового погіршення зору, що унеможливлювало тривале зорове навантаження при роботі з монітором під час складання іспиту. 
Крім того, зауважувала, що після ухвалення Комісією 04 грудня 2024 року рішення № 226/ко-24 вона звернулася до ВККС із заявою про допуск до складання кваліфікаційного іспиту в межах процедури оцінювання на відповідність займаній посаді одночасно з кандидатами на посаду судді, які брали участь у доборі на посаду судді місцевого суду, оголошеному рішенням Комісії від 11 грудня 2024 року № 366/зп-24.
Одночасно позивачка просила відкликати подання ВККС про її звільнення з посади судді. Однак належної правової оцінки таким заяві і документам ні ВККС, ні ВРП не надали, обмежившись формальною констатацією трикратної неявки позивачки на іспити.
Окремо маємо зазначити, що навіть якщо розглядати відмову судді від кваліфікаційного оцінювання як підставу для звільнення з посади, то про таку відмову має свідчити не будь-яка (навіть неодноразова) неявка судді на складання іспитів чи співбесіду в межах призначеного кваліфікаційного оцінювання, а лише усвідомлена й підтверджена фактичними діями відмова від його проходження, тобто категорично продемонстрована суддею принципова позиція про відсутність наміру і бажання проходити жоден з етапів оцінювання.
Лише така свідома відмова судді від кваліфікаційного оцінювання може мати настільки серйозні наслідки, як звільнення з посади. 
На нашу думку, такої обставини у цій справі встановлено не було. 
Підсумовуючи, вважаємо, що у Великої Палати були всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення - про задоволення позову. 

Судді Великої Палати 
Верховного Суду О. В. Кривенда

Н. С. Стефанів

О. В. Ступак