ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року 

м. Київ

cправа № 914/4051/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
Офісу ГП - Яворський С.С.
позивача - не з`явився
відповідача 1 - Коржевич У.Ф.
відповідача 2 - не з`явився
третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 (у складі колегії суддів: Кравчук Н.М. (головуючий), Зварич О.В., Скрипчук О.С.)
та рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 (суддя Король М.Р.)
за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі позивача Міністерства оборони України
до Львівської міської ради
та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кадет"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова
про визнання недійсними ухвал органу місцевого самоврядування, договору оренди та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону (надалі - Прокурор) в інтересах Міністерства оборони України (надалі - Міністерство, Позивач) звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради (надалі - Рада, Відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кадет" (надалі - ТОВ "Кадет", Відповідач 2) про:
- визнання недійсною ухвали Ради 6-ої сесії 2-го скликання № 269 від 08.02.1996 "Про надання переможцю 4-го земельного аукціону в довгострокову оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом" (надалі - ухвала Ради від 08.02.1996 № 269);
- визнання недійсною ухвали Ради 8-ої сесії 2-го скликання № 700 від 24.04.1997 "Про внесення змін до пункту "1" ухвали № 269 від 08.02.1996 6-ї сесії 2-го скликання Львівської міської ради народних депутатів "Про надання переможцю 4-го земельного аукціону в довгострокову оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом" (надалі - ухвала Ради від 24.04.1997 № 700);
- визнання недійсним договору про право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) від 07.05.1998, укладеного між Радою та ТОВ "Кадет" (надалі - договір від 07.05.1998), разом зі змінами до нього від 30.12.2010;
- усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою № 4610136900:03:002:0037 шляхом зобов`язання ТОВ "Кадет" повернути у власність держави в особі Міністерства земельну ділянку на АДРЕСА_1 за актом-прийому-передачі. 
1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, за твердженням Позивача, на оперативному обліку Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова (надалі - КЕВ м. Львова, Третя особа, Скаржник) перебуває земельна ділянка колишнього військового містечка № НОМЕР_1 площею 0,34 га, розташована за адресою - АДРЕСА_1, яка була відведена рішеннями Львівського міськвиконкому Ради народних депутатів № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953 (надалі також - рішення № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953). Разом із цим Позивач вважає, що в подальшому частину зазначеної земельної ділянки без належних правових підстав було передано Відповідачу 2 в довгострокову оренду на 50 років на підставі ухвали Ради від 08.02.1996 № 269, а ухвалою Ради від 24.04.1997 № 700 розмір переданої в оренду земельної ділянки було збільшено до 300 кв. м. 
Також Позивач посилається на те, що 07.05.1998 між Відповідачами укладено договір на право тимчасового користування земельною ділянкою площею 0,0300 га по АДРЕСА_1, до якого 30.12.2010 внесено зміни щодо передачі в оренду до 08.02.2046 земельної ділянки з кадастровим номером 4610136900:03:002:0037.
Позивач указує, що Відповідач 1 не був наділений повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки, на його переконання, на момент прийняття оскаржуваних ухвал Ради така земельна ділянка відповідно до статті 70 Земельного кодексу Української РСР у редакції, чинній станом на 22.06.1993, належала до земель оборони, а отже, право власності на неї належало державі в особі Міністерства. У цьому ж зв`язку Позивач зазначає, що рішення Міністерства щодо надання згоди на передачу спірної земельної ділянки не приймалося, а Західним територіальним квартирно-експлуатаційним управлінням відповідне клопотання про її передачу не порушувалося.
За доводами Прокурора та Позивача, наведені обставини свідчать про порушення прав та інтересів держави в особі Міністерства, у зв`язку з чим заявлено вимоги про визнання недійсними оспорюваних ухвал Ради. Крім того, Позивач вважає, що договір від 07.05.1998, укладений на виконання зазначених ухвал, також підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений на підставі незаконних актів органу місцевого самоврядування, з посиланням на частини першу та другу статті 203, статтю 215 Цивільного кодексу України, а також статті 48, 49 Цивільного кодексу Української РСР. 
Окрім цього, Позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права власності на спірну земельну ділянку шляхом її повернення Відповідачем 2 у власність держави в особі Позивача.
2. Короткий зміст рішень судів
2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі № 914/4051/21, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі № 914/4051/21, відмовлено в задоволенні позовних вимог.
2.2. Обґрунтовуючи висновок про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що Прокурором та Позивачем не подано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що земельна ділянка, яка була відведена рішеннями Львівського міськвиконкому Ради народних депутатів № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, належить до земель оборони. У цьому зв`язку місцевий господарський суд зазначив, що саме недоведеність правового режиму спірної земельної ділянки як землі оборони виключає підстави для висновку про порушення права чи охоронюваного законом інтересу Позивача, на захист яких Прокурор звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції також установив, що в межах цієї справи Прокурор та Позивач не довели належного оформлення права користування земельною ділянкою площею 1,5 га, на яку він посилався як на таку, що надавалася на підставі рішень № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, ані за приписами Земельного кодексу 1970 року, ані за положеннями Земельного кодексу 1990 року. За оцінкою суду, самі лише посилання на зазначені рішення за відсутності належних правовстановлюючих і землевпорядних документів не підтверджують набуття та оформлення відповідного права землекористування у встановленому законом порядку.
Окремо місцевий господарський суд виходив із того, що Прокурором, Позивачем та Третьою особою не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження дійсних розмірів і меж земельної ділянки площею 0,34 га за адресою: АДРЕСА_1, на якій, за їх твердженням, було розміщене колишнє військове містечко, а так само не надано доказів державної реєстрації цієї земельної ділянки за Позивачем відповідно до пункту 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр". 
У цьому ж контексті суд зазначив, що ані Прокурор, ані Міністерство, ані Третя особа не подали землевпорядної документації (проект землеустрою по відведенню земельної ділянки під військове містечко); доказів встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), актів приймання на зберігання геодезичних та межових знаків; доказів наявності геодезичних даних спірних земельних ділянок (координати точок повороту меж земельно-кадастрових одиниць, картографічні матеріали) та іншої технічної документації із землеустрою; доказів здійснення державної реєстрації на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) або доказів перенесення відомостей про земельні ділянки під військовим містечком до Державного кадастру в автоматизованому порядку.
З огляду на наведене місцевий господарський суд дійшов також висновку, що оспорюваний договір від 07.05.1998 разом зі змінами до нього від 30.12.2010, укладений між Радою та ТОВ "Кадет", вчинено відповідно до законодавства, чинного на момент його укладення, та належними суб`єктами.
Установивши за наслідками розгляду справи по суті, що Прокурор і Позивач не довели у порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України, наявності порушеного права чи охоронюваного законом інтересу Позивача, на захист яких подано цей позов, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності, про сплив якої заявив Відповідач 1.
2.3. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що Прокурором та Позивачем не подано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони, зокрема з огляду на відсутність доказів оформлення та державної реєстрації відповідного права у встановленому законом порядку.
Додатково суд апеляційної інстанції наголосив, що Земельний кодекс УРСР від 29.11.1922, з подальшими змінами та доповненнями, передбачав обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю. Виходячи з цього, апеляційний господарський суд зазначив, що діюче земельне законодавство визначало порядок проведення обов`язкової процедури оформлення права на землю із видачею правопідтверджуючих документів.
У цьому ж контексті суд апеляційної інстанції встановив, що КЕВ м. Львова не отримував державного акта на право власності чи користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, а межі цієї земельної ділянки в натурі на місцевості не виносилися. Матеріали справи, за висновком суду, не містять належних доказів на підтвердження протилежного. Суд окремо наголосив і на відсутності картографічних матеріалів, проєкту відведення земельної ділянки та державного акта КЕВ м. Львова, що, на його переконання, виключає можливість визнання доведеним належного оформлення як права на спірну земельну ділянку, так і його розміру.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що Позивач та Третя особа у цій справі ані за приписами земельного законодавства 1970 року, ані за положеннями Земельного кодексу 1990 року не оформили право користування земельною ділянкою, надання якої пов`язувалося з рішеннями органів місцевого самоврядування № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, а тому самі лише посилання на зазначені рішення не є достатніми для підтвердження наявності у них належно оформлених прав землекористування щодо спірної ділянки.
Оцінюючи доводи Прокурора та Позивача про те, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні, суд апеляційної інстанції також зазначив, що матеріали інвентаризації, на які вони посилалися, не є правовстановлюючими документами та не можуть розглядатися як достатні й беззаперечні докази виникнення права постійного користування землею. Суд виходив із того, що право постійного користування землею в Україні виникає не з інвентаризації, а на підставі рішення відповідного уповноваженого органу, державного акта або шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав. 
Водночас суд зауважив, що матеріали інвентаризації можуть підтверджувати лише фактичне користування земельною ділянкою, однак самі по собі не створюють права на неї.
Крім того, апеляційний господарський суд узяв до уваги, що 21.10.2015 рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 614 затверджено акт приймання-передачі військового містечка № 1, відповідно до якого до територіальної громади міста передано 9-типоверховий житловий будинок № 5, загальною площею 8994,90 кв. м, 1975 року побудови, розташований на АДРЕСА_1 на території військового містечка № НОМЕР_1.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Звертаючись із касаційною скаргою, КЕВ м. Львова просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 і рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі № 914/4051/21 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
3.2. На обґрунтування касаційної скарги КЕВ м. Львова посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 73, 76-79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, статей 77, 142 Земельного кодексу України, а також положень Земельного кодексу Української РСР 1922 року без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, викладених у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 16.01.2020 у справі № 916/2675/15, від 12.12.2018 у справі № 372/5635/13-ц, від 30.06.2021 у справі № 727/10679/17, від 23.04.2025 у справі № 727/2377/23, від 02.07.2025 у справі № 932/12380/20, від 13.11.2019 у справі № 823/1984/16, від 15.09.2020 у справі № 912/757/19, від 06.07.2021 у справі № 903/704/20, від 14.07.2018 у справі № 916/3727/15, від 24.04.2018 у справі № 902/538/14, від 17.02.2021 у справі № 910/21404/17, від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 та від 09.08.2022 у справі № 921/504/20.
За позицією Скаржника, суди обох інстанцій помилково виходили з необхідності подання правовстановлюючої документації щодо спірної земельної ділянки, зокрема державного акта на право власності та технічної документації, як обов`язкових доказів закріплення цієї земельної ділянки за державою в особі Міністерства та підтвердження її розміру. 
На переконання Скаржника, такий підхід не відповідає правильному застосуванню норм земельного законодавства, оскільки підставою набуття права на земельну ділянку із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення компетентного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, тоді як державний акт не породжує право сам по собі, а лише посвідчує право, що виникло на підставі такого рішення.
У цьому ж зв`язку Скаржник зазначає, що глава III Земельного кодексу Української РСР 1922 року врегульовувала порядок провадження справ із землеустрою, однак не містила положень про обов`язковість видачі державних актів чи державної реєстрації прав землекористування як передумови виникнення самого права. Натомість, як наголошує Скаржник, прийняті в подальшому Земельний кодекс Української РСР 1970 року та Земельний кодекс України 1990 року вже пов`язували виникнення права власності або права постійного користування земельною ділянкою з установленням землевпорядними організаціями меж земельної ділянки на місцевості та видачею державного акта, який посвідчує відповідне право. Водночас, за доводами Скаржника, ані Земельний кодекс Української РСР 1970 року, ані Земельний кодекс України 1990 року не передбачали такої підстави припинення права користування земельною ділянкою, як неоформлення або непереоформлення раніше наданого права.
У цьому контексті Скаржник наполягає, що неотримання КЕВ м. Львова державного акта на земельну ділянку, надану в користування згідно з рішенням звуженого засідання Виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих від 27.01.1953 № 4/370, саме по собі не нівелює права Міністерства як органу, уповноваженого здійснювати функції управління відповідним майном, на користування цією земельною ділянкою, якщо таке право виникло на підставі належного рішення компетентного органу.
За змістом касаційної скарги Скаржник фактично порушує питання про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно ототожнили відсутність документа, який посвідчує право, з відсутністю самого права землекористування, не надавши належної правової оцінки ані рішенню уповноваженого органу, на підставі якого, за доводами касаційної скарги, таке право виникло, ані окремим доказам, поданим на підтвердження набуття цього права, фактичного розміру спірної земельної ділянки та її розташування згідно з матеріалами інвентаризації 1993 року.
Також Третя особа зазначає, що відповідна документація подавалася не як правовстановлюючий документ, а як додатковий доказ на підтвердження того, що спірна земельна ділянка перебувала у складі земель оборони, належала до державної власності в особі Міністерства, а також підтверджувала фактичне користування нею КЕВ м. Львова, її місцезнаходження та фактичний розмір. Отже, за позицією Скаржника, суди попередніх інстанцій, зосередившись виключно на відсутності формального документа, що посвідчує право власності Міністерства на спірну земельну ділянку, не надали належної оцінки тим доказам, які, на його переконання, у своїй сукупності підтверджували як спеціальний правовий режим спірної земельної ділянки, так і її фактичну приналежність до земель оборони.
Скаржник наголошує, що істотною передумовою припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними підрозділами Збройних Сил України, та їх подальшої передачі у власність чи користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства. Відсутність такого рішення, за доводами касаційної скарги, свідчить про те, що у спірних правовідносинах не було дотримано встановленого законом порядку припинення права користування спірною земельною ділянкою для її подальшого надання у користування іншій особі, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог.
3.3. Ухвалою Суду від 15.04.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою КЕВ м. Львова на постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі № 914/4051/21 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду.
3.4. 28.04.2026 від Міністерства надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому воно просить задовольнити касаційну скаргу КЕВ м. Львова, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі № 914/4051/21 і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Міністерство зазначає, що відсутність державного акта на право користування спірною земельною ділянкою, наданою КЕВ м. Львова на підставі рішення від 27.01.1953 № 4/370, не припиняє та не нівелює права держави в особі Міністерства на користування цією ділянкою. Також Міністерство вказує, що матеріали інвентаризації 1993 року у сукупності з іншими доказами, зокрема рішеннями про передачу земельної ділянки КЕВ м. Львова, обліковими документами, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 № 193-р, рішенням виконкому Львівської міської ради від 21.10.2015 № 614 та листом Міністерства від 28.10.2021 № 370/2/10255, підтверджують перебування спірної земельної ділянки у складі земель оборони, її належність до державної власності та фактичне користування нею КЕВ м. Львова.
3.5. 30.04.2026 від Ради надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона просить відмовити в її задоволенні. Рада зазначає, що право землекористування має бути підтверджене належними правовстановлюючими документами незалежно від часу його виникнення. Водночас, за її доводами, КЕВ м. Львова не надав жодних належних доказів, зокрема картографічних матеріалів, проєкту відведення земельної ділянки чи державного акта. Також вона вказує, що неможливість проведення судової експертизи додатково підтверджує відсутність у Позивача належних правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку.
3.6. 30.04.2026 від Прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просить задовольнити касаційну скаргу КЕВ м. Львова, скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 у справі № 914/4051/21 і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Прокурор зазначає, що під час інвентаризації земель Міністерства у 1993 році було встановлено фактичне користування земельною ділянкою військового містечка № НОМЕР_1 площею 0,34 га. До акта інвентаризації долучено експлікацію, яка містить відомості про склад і цільове використання цієї земельної ділянки. Також Прокурор наголошує, що відсутність державного акта на право користування земельною ділянкою, наданою КЕВ м. Львова згідно з рішенням від 27.01.1953 № 4/370, сама по собі не припиняє та не нівелює права держави в особі Міністерства на користування цією земельною ділянкою.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. На оперативному обліку КЕВ м. Львова перебуває земельна ділянка колишнього військового містечка № НОМЕР_1 загальною площею 0,34 га за адресою: АДРЕСА_1, відведена Львівським міськвиконкомом ради народних депутатів № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953. 
4.2. 08.02.1996 ухвалою 6-ї сесії 2-го скликання Радою прийнято рішення № 269 "Про надання переможцю 4-го земельного аукціону в довгострокову оренду земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом", згідно з пунктом 1 якої надано ТОВ "Кадет" у довгострокову оренду терміном на 50 років земельну ділянку площею 200 кв. м для будівництва торгово-побутового об`єкту з офісом на АДРЕСА_1.
4.3. 24.04.1997 ухвалою Ради 8-ї сесії № 700 на підставі звернення Відповідача 2 внесено зміни до попередньої ухвали щодо збільшення до 300 кв. м розміру земельної ділянки, наданої ТОВ "Кадет" у довгострокову оренду.
4.4. 07.05.1998 між Радою та ТОВ "Кадет" укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) площею 0,0300 га по АДРЕСА_1 терміном на 50 років.
4.5. 30.12.2010 між Відповідачами внесено зміни до попереднього договору оренди, за умовами якого спірна земельна ділянка з кадастровим № 4610136900:03:002:0037 передана в оренду до 08.02.2046, визначено орендну плату - 7 751,61 грн, яку ТОВ "Кадет" зобов`язується сплачувати на рахунки Ради. 
4.6. 21.10.2015 на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 193-р від 03.02.2010 "Про передачу нерухомого військового майна" у відання Ради в складі інших об`єктів відомчого житлового фонду по Франківському районі м. Львова передано будівлю по АДРЕСА_1 згідно з актом № 1 від 21.10.2015, який затверджено рішенням виконкому Львівської міської ради. 
4.7. 23.03.2016 у Раді відбулися громадські слухання щодо забудови земельної ділянки АДРЕСА_1, результати яких оформлено протоколом, затвердженим органом місцевого самоврядування 14.04.2016. 
4.8. Прокурор стверджує, що спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку оборонного відомства колишнього військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.
4.9. З інформації Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 22.03.2021 № 10-13-0.37-197/109-21 вбачається, що на обліку КЕВ м. Львова перебуває земельна ділянка Міністерства площею 0,3400 га по АДРЕСА_1 . 
Прокурором долучено відомості з Публічної карти України, з якої, як вказує останній, можна встановити фактичне місце розташування спірної земельної ділянки на землях Міністерства оборони України, а саме "в користуванні Міністерства".
4.10. Прокурор зазначає, що при укладенні договору оренди земельної ділянки площею 300 кв. м Рада перевищила свої повноваження, оскільки вона не була уповноважена на розпорядження землями оборони, що перебували у державній власності (у т. ч. на надання землі в оренду). 
Прокурор звертає увагу, що на момент введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 № 562-ХІІ, спірна земельна ділянка була в користуванні Львівської КЕЧ району та використовувалась для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України. Вважає, що спірна земельна ділянка площею 300 кв. м, відведена Львівським міськвиконкомом Ради народних депутатів № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, належить до земель оборони в силу положень статті 70 Земельного кодексу України. 
Також Прокурор та Позивач зазначають, що Міністерством або уповноваженою ним посадовою особою рішення щодо надання згоди на передачу спірної земельної ділянки не приймалося, відповідне клопотання про її передачу Західним територіальним КЕВ не порушувалося. Таким чином, вважають, що спірну земельну ділянку вилучено не у встановленому законом порядку, без згоди уповноваженої особи із земель Міністерства, змінено форму власності з державної на комунальну та передано у користування ТОВ "Кадет" на правах оренди. 
Наведені обставини стали підставою для захисту інтересів держави шляхом подання Прокурором в інтересах держави в особі Міністерства до суду позовної заяви.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга КЕВ м. Львова підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання недійсними ухвал Ради, визнання недійсним договору від 07.05.1998, а також про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Підставою заявленого позову Прокурор та Позивач визначають відсутність у органу місцевого самоврядування повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою, оскільки, за їх твердженням, така земельна ділянка накладається на земельну ділянку оборонного відомства колишнього військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , а відтак належить до земель оборони.
За змістом позовних доводів саме належність спірної земельної ділянки до земель оборони зумовлює застосування до спірних правовідносин спеціального правового режиму такої землі та особливого порядку її вилучення, припинення права користування нею і подальшої передачі у власність або користування іншим особам. При цьому Прокурор та Позивач вважають, що такий спеціальний порядок у спірному випадку дотриманий не був, унаслідок чого оспорювані ухвали Ради та укладений на їх виконання договір не відповідають вимогам закону і порушують права та інтереси держави в особі уповноваженого органу.
Отже, у наведеному контексті спір у цій справі зводиться до з`ясування того, чи доведено належність спірної земельної ділянки до земель оборони, чи мала Рада повноваження розпоряджатися такою ділянкою, а також чи були наявні правові підстави для прийняття оспорюваних ухвал та укладення договору оренди щодо цієї земельної ділянки з урахуванням обставин спору.
5.4. За наслідками розгляду спору суди обох інстанцій дійшли висновку про недоведеність належності спірної земельної ділянки до земель оборони, виходячи з того, що Прокурором, Позивачем та Третьою особою не подано належних доказів існування правовстановлюючих документів щодо земельної ділянки колишнього військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, а також відповідної землевпорядної документації. Саме з указаною обставиною суди пов`язали і висновок про відсутність належних доказів, які б давали підстави встановити дійсний розмір земельної ділянки, на якій розміщувалося колишнє військове містечко № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , її межі, а також підтвердити накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку оборонного відомства.
За такої оцінки встановлених обставин суди попередніх інстанцій наголосили про недоведеність порушення прав чи охоронюваних законом інтересів Позивача у спірних правовідносинах, а відтак і відсутність підстав для задоволення позову.
5.5. Виходячи з мотивів оскаржуваних судових рішень та доводів касаційної скарги, предмет касаційного дослідження у цій справі передбачає перевірку правильності застосування судами положень земельного законодавства, зокрема положень Земельного кодексу Української РСР 1922 року, при вирішенні питання про те, чи могла спірна земельна ділянка набути і зберігати правовий режим землі оборони за відсутності оформленої землевпорядної та правопідтверджуючої документації.
Зокрема, у цій справі належить з`ясувати, чи ставило законодавство, чинне на момент передання земельної ділянки для розміщення військового містечка № НОМЕР_1, виникнення та юридичне визнання відповідного правового режиму у залежність від обов`язкового оформлення землевпорядної та правовстановлюючої документації, а також чи могла сама лише відсутність такої документації свідчити про відсутність належних прав на відповідну земельну ділянку та, як наслідок, виключати можливість віднесення таких земель до земель оборони; чи надали суди попередніх інстанцій повну оцінку доказам у їх сукупності та взаємному зв`язку щодо можливого накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку, яка надавалась для розміщення військового містечка № НОМЕР_1 .
5.6. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
5.7. Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
Відповідно до частини другої, третьої цієї ж статті землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.
При цьому у спорах щодо захисту прав на землю при визначенні предмета позову як способу захисту права та законного інтересу, слід враховувати положення спеціальної норми статті 152 Земельного кодексу України
Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 та у постанові Верховного Суду від 09.08.2022 у справі № 921/504/20, на які акцентує Скаржник.
5.8. Зі встановлених судами обставин вбачається, що постановою Виконавчого комітету Львівської міської Ради депутатів трудящих № 410 від 05.07.1945 передано КЕЧ Львівського Військового Округу по м. Львову будівлю, розташовану на АДРЕСА_1). Рішенням звуженого засідання Виконкому Львівської міської Ради депутатів трудящих № 4/370 від 27.01.1953 (пункт 3 рішення) передано земельні ділянки в постійне користування з правом їх забудови при будівлях та спорудах, які перебувають на балансі КЕЧ Львівського району ПрикВО відповідно до додатку № 5, у якому серед інших під пунктом 41 передано земельну ділянку загальною площею 1,5 га, розташовану на АДРЕСА_1 (наразі- АДРЕСА_1).
На момент передання будівлі та земельної ділянки загальною площею 1,5 га, розташованої на АДРЕСА_1 (наразі - АДРЕСА_1) КЕЧ Львівського Військового Округу діяли положення Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922.
5.9. Положеннями статті 5 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 було унормовано, що усі землі, що залишаються в єдиному державному земельному фонді після надання з нього земель у безпосереднє користування трудових землеробів та їх об`єднань, міст і селищ міського типу, становлять землі безпосереднього державного володіння та є державними землеволодіннями.
5.10. У статті 146 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 було унормовано, що із виданням цього Кодексу всі землі в межах чинної міської смуги визнаються міськими землями. Крім того, у користуванні міст закріплюються зазначені нижче землі, що знаходяться у волостях. Розширення території міста шляхом установлення нової міської смуги за рахунок волосних земель здійснюється на підставах, визначених у статті 148.
5.11. Відповідно до статті 157 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922, до складу державних землеволодінь входять усі землі, які залишаються в єдиному державному земельному фонді після надання з нього земель у безпосереднє користування трудових землекористувачів та їх об`єднань, а також міст і селищ міського типу. 
5.12. Також статтею 158 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 передбачалось, що до складу державних землеволодінь не входять землі, що перебувають під лісами, гірничими розробками, залізницями, фортецями та подібними до них військовими спорудами тощо. Усі ці землі перебувають в управлінні відповідних відомств на підставі особливих щодо цього правил. Після припинення потреби в зазначених землях для спеціальних цілей вони включаються до складу державних землеволодінь. 
При цьому було визначено як примітку, що відведення земель спеціального призначення та зарахування їх до складу державних землеволодінь здійснюється за загальними правилами землевпорядного провадження.
5.13. У постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 910/8502/17, від 27.03.2024 у cправі № 917/593/22 зроблено висновок, що згідно зі статтею 158 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922, відвід земель спеціального призначення, до яких цей кодекс відносив землі під військовими спорудами, здійснювався за загальними правилами землеустрою.
5.14. За положеннями статті 168 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922, землеустрій мав на меті упорядкування існуючих землеволодінь та створення нових відповідно до прав на землю та вимог господарсько-технічної доцільності.
5.15. Згідно зі статтею 169 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 передбачалось здійснення зокрема таких землевпорядних дій: відведення земель, що надаються в користування державним організаціям, установам і підприємствам, містам і населеним пунктам міського типу та об`єднанням трудових землеробів, а також на особливих умовах (оренди, концесії тощо) іншим установам, товариствам і особам; вилучення земель для державних і громадських потреб; встановлення міської смуги та ін.
5.16. Відповідно до вимог статті 180 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922, справи із землеустрою вчиняються у такій послідовності: 1) порушення землевпорядної справи; 2) підготовка землевпорядної справи, складання землевпорядного проекту та пред`явлення його учасникам землеустрою; 3) затвердження проекту землеустрою та виконання його зі встановленням на місці межових знаків; 4) складання і видача сторонам землевпорядних документів.
5.17. Складання проекту землеустрою полягає в докладному і точному зазначенні місць відводу земель учасниками землеустрою, із дотриманням їх прав та законних інтересів, а також вимог господарсько-технічних правил землеустрою, із відображенням відводу земель на проектному плані землеустрою (стаття 187 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922).
5.18. За змістом статей 192-194 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 правильно виконаний проект землеустрою остаточно затверджується землевпорядною установою. Після такого затвердження та після державної реєстрації створених землекористувань (земельної реєстрації), учасникам землеустрою видаються належним чином завірені документи, в яких повинні бути означені межі, місцезнаходження, місцевість і склад землекористувань, а також вказані їх назви, найменування землекористувачів, час проведення землеустрою і його підстави, умови землекористування та інші обов`язкові відомості, що містяться в постанові про затвердження проекту землеустрою. Оригінальні землевпорядні плани, акти зберігаються в землевпорядних установах. Інші плани та акти землеустрою, складені не землевпорядними установами або належним чином не затверджені ними, визнаються недійсними і не можуть бути доказами належного землекористування.
5.19. Відповідно до статті 195 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 державний запис землекористувань (земельна реєстрація) має на меті загальнодержавне управління землями та земельна реєстрація, окрім іншого, містить відомості про кожну земельну ділянку, такі як: місце розташування, назва земельної ділянки, площа землі загалом та по окремим угіддям, відомості щодо будівель; найменування землекористувачів і підстави надання їм земельних ділянок тощо. При здійсненні реєстрації усі землекористувачі і установи зобов`язані надавати всі необхідні для реєстрації документи та відомості.
5.20. Поряд з цим, згідно з Розділом ІІ постанови Всеукраїнського центрального виконавчого комітету та Ради народних комісарів УРСР "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" від 23.10.1925: 
- усі без винятку земельні й лісові дільниці в межах міської смуги й смуги містечок належить реєструвати; 
- реєстрація земельних дільниць покладається на органи комунального господарства й відомості, які містяться в актах реєстрації й у виданих з них витягах і викопійовках, мають приймати всі установи й особи як правдиві доти, доки противне не буде доведене судовим порядком.
Аналізуючи наведені положення, Верховний Суд у постанові від 17.07.2024 у справі № 912/1665/22, дійшов таких висновків:
- Земельний кодекс УРСР від 29.11.1922 передбачав обов`язковість оформлення справи по землевпорядженню шляхом порушення та її підготовки, складання і затвердження проекту, приведення проекту на місцевості, а також складання після цього й видачі землевпорядних документів з подальшою державною реєстрацією;
- всі земельні ділянки в межах міської смуги підлягали державній реєстрації, що засвідчувалось актами реєстрації, такими як загальний реєстр (список) землекористувачів волості, та витягами з них.
5.21. Верховний Суд у постанові від 11.07.2018 у справі № 912/1604/17 надав правовий висновок стосовно застосування наведених правових положень Земельного кодексу УРСР 1922 року та Розділу ІІ постанови Всеукраїнського центрального виконавчого комітету та Ради народних комісарів УРСР "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" від 23.10.1925 і вказав, що Земельний кодекс УРСР від 29.11.1922 передбачав обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю, а постановою Всеукраїнського центрального виконавчого комітету та Ради народних комісарів УРСР "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" від 23.10.1925 також було передбачено, що всі земельні ділянки в межах міської смуги підлягали державній реєстрації, що засвідчувалось актами реєстрації, такими як загальний реєстр (список) землекористувачів волості, та витягами з них.
5.22. Дотримання порядку надання земельних ділянок у користування, який включає не тільки прийняття рішення про її надання, а й проведення відповідних землевпорядних робіт, у тому числі розроблення землевпорядних планів, винесення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також підтвердження права користування відповідними державними актами було визначено як обов`язкові умови землекористування як у Земельному кодексі УСРР від 29.11.1922 (статті 158, 193, 194), так і Земельному кодексі Української РСР від 08.07.1970 (статті 20-21).
Схожі за змістом положення щодо підтвердження права користування земельними ділянками були викладені у Земельному кодексі УРСР (18.12.1990). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право. Розпочинати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Таким чином, право землекористування має бути підтверджено правовстановлюючими документами незалежно від періоду його виникнення. 
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 910/21468/17, від 27.03.2024 у cправі № 917/593/22.
5.23. Відповідно до пункту 5 Постанови Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 № 562- XII встановлено, що рішення про надання і вилучення земельних ділянок, прийняті до 15.03.1991 відповідними органами в межах їх компетенції, але не виконані на час введення Земельного Кодексу Української РСР в дію, підлягають виконанню відповідно до вимог Кодексу; громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
5.24. Аналогічні за своїм змістом положення містяться також у пункті 1 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, яким передбачено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.
5.25. Наведені норми підтверджують, що законодавець послідовно протягом тривалого часу дотримувався регулювання відповідно до якого рішення уповноважених органів про надання земельних ділянок підлягають виконанню відповідно до чинного на момент оформлення таких прав законодавства, а також передбачив можливість виникнення до оформлення землекористування у громадян, підприємств, установ, організацій суб`єктивних прав, які виникли на підставі рішень уповноважених органів та пов`язані із можливістю їх виконання. Будь-яких норм щодо припинення (втрати) прав на земельні ділянки, отримані у користування до введення в дію Земельного кодексу УРСР 1990 року, земельне законодавство не містить.
Зазначений висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 у cправі № 912/1665/22.
5.26. У постанові Верховного Суду від 27.03.2024 у cправі № 917/593/22 зауважено, що дотримання порядку надання земельних ділянок у користування, який включає не тільки прийняття рішення про її надання, а й проведення відповідних землевпорядних робіт, у тому числі розроблення землевпорядних планів, винесення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також підтвердження права користування відповідними державними актами було визначено як обов`язкові умови землекористування як у Земельному кодексі УСРР від 29.11.1922 (статті 158, 193, 194).
5.27. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 15.05.2019 у справі № 914/1420/18, Земельним кодексом УРСР від 29.11.1922 (із змінами та доповненнями від 27.02.1927), передбачалась обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 910/8502/17, від 27.03.2024 у cправі № 917/593/22
5.28. У зв`язку з переходом економіки держави до ринкових відносин в Україні згідно з постановою Верховної Ради УРСР від 18.12.1990 № 563-XII розпочато земельну реформу, спрямовану на перерозподіл земель з одночасною передачею їх у приватну та колективну власність. З 15.03.1991 всі землі Української РСР було оголошено об`єктом земельної реформи.
Інститут права приватної власності в Україні почав своє існування в 1992 році - 30.01.1992 набув чинності Закон України "Про форми власності на землю", який запровадив поряд із державною колективну і приватну форми власності на землю.
Відповідно до статті 70 Земельного кодексу України (у редакції від 15.01.1993), землі для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством України.
Стаття 19 Земельного кодексу України (у редакції від 15.01.1993) передбачала надання земельних ділянок за проєктами відведення.
5.29. З огляду на викладене Суд погоджується з висновком Західного апеляційного господарського суду про те, що законодавство, чинне на момент ухвалення рішень № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, передбачало необхідність здійснення відповідного землевпорядного оформлення землекористування. Такий правовий режим охоплював, зокрема, проведення землевпорядних робіт, розроблення землевпорядних планів, встановлення та винесення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, а також оформлення правопідтверджуючих документів.
5.30. Разом із цим Суд звертає увагу, що за змістом статті 158 Земельного кодексу УРСР від 29.11.1922 землі, зайняті військовими спорудами, не включалися до складу державних землеволодінь, а перебували в управлінні відповідних відомств на підставі особливих правил. Можливість включення таких земель до складу державних землеволодінь закон пов`язував лише з припиненням потреби у них для спеціальних цілей. 
Отже, у розумінні наведеної норми правовий режим таких земель визначався насамперед самим фактом розміщення на них військових споруд та функціональним призначенням таких об`єктів, що й зумовлювало їх належність до сфери управління відповідного оборонного відомства.
5.31. У такий спосіб, за відсутності доказів того, що земельна ділянка, надана КЕЧ Львівського військового округу у м. Львові на підставі рішень № 410 від 05.07.1945, № 4/370 від 27.01.1953, у встановленому порядку була вилучена з використання для спеціальних цілей та включена до складу державних землеволодінь, вона з огляду на характер розміщених на них об`єктів, їх функціональне призначення та відсутність доказів зміни визначеного законом правового режиму має розглядатися як така, що належала саме до сфери управління оборонного відомства.
5.32. У наведеній Скаржником постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі № 916/2675/15 зауважено, що за змістом норм статей 1, 2, 3, 157, 158, 159, 163, 167, 168 Земельного кодексу УРСР, що затверджений постановою Всеукраїнського центрального виконкому 29.11.1922, земля належала до державної власності та надавалась в користування за рішенням відповідного органу, який від імені держави виконував повноваження (функції) з розпорядження землею. 
5.33. Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є документом, який посвідчує наявність такого права. Існування права постійного користування земельною ділянкою у відповідного суб`єкта не залежить від наявності чи відсутності у нього такого державного акта. Подібні за змістом висновки викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 823/1984/16 та постанові Верховного Суду від 06.07.2021 у справі № 903/704/20, на які також звертає увагу Скаржник.
5.34. Суд ураховує, що у постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 910/5300/22 предметом судового розгляду було, зокрема, питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову Міністерства та квартирно-експлуатаційного управління до міської ради, комунального підприємства, товариства, Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання незаконним і скасування рішення, дозволу на виконання будівельних робіт, визнання недійсним договору та зобов`язання повернути земельну ділянку.
У межах наведеної справи позов було обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка розташована в межах території військового містечка, належить до земель оборони та, за доводами позивачів, перебуває у державній власності в особі Кабінету Міністрів України, а в користування квартирно-експлуатаційному управлінню була надана на підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів, ухваленого у 1978 році.
При цьому позивачі посилалися на те, що Кабінет Міністрів України як орган, уповноважений здійснювати розпорядження землями оборони, не приймав рішень ані про відмову від права державної власності на спірну земельну ділянку, ані про її відчуження в інший спосіб, передбачений законом. У зв`язку з цим, за їхньою позицією, Київська міська рада, розпорядившись такою земельною ділянкою, діяла поза межами наданих їй повноважень.
При розгляді вказаного спору колегія суддів виходячи з положень статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України", статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України", Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2002 № 1282, зробила висновок, що земельні ділянки, на яких розміщені військові містечка, є землями оборони.
У зв`язку з цим Верховний Суд зауважив, що істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам, є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України. Аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 у справі № 924/174/18 та Верховним Судом у постановах від 26.08.2020 у справі № 904/9761/17, та від 24.04.2018 у справі № 902/538/14, від 17.02.2021 у справі № 910/21404/17, на які звертає увагу Третя особа.
Також колегія суддів зробила висновок, що держава є власником земель оборони за законом, при цьому наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом, пославшись на зміст постанови Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 926/1017/14 та постанови Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 5017/2972/2012.
За наслідками касаційного перегляду цього спору Верховний Суд, виходячи із встановлених судами попередніх інстанцій обставин щодо наявності рішення міської ради про надання земельних ділянок у користування квартирно-експлуатаційній частині військового округу, акта звірки нерухомого військового майна, які перебувають у користуванні та на балансі державного підприємства, а також на загальному обліку квартирно-експлуатаційного управління, і з урахуванням преюдиційних обставин, погодився з висновком судів попередніх інстанцій про те, що спірна земельна ділянка, на якій розміщене військове майно, знаходиться в межах земельної ділянки, на якій було розташоване військове містечко, а відтак належить до земель оборони. 
Установивши відсутність у міської ради повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою як такою, що належить до земель оборони, у тому числі на передачу її у постійне користування комунальному підприємству для будівництва житлового комплексу, Верховний Суд погодився з висновком судів про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
5.35. З огляду на викладене Суд погоджується з позицією Скаржника, що з урахуванням спеціального правового режиму землі, зумовленого розміщенням на ній військового містечка, наявності чинних рішень № 410 від 05.07.1945, № 4/370 27.01.1953, якими таку земельну ділянку було передано у користування КЕЧ Львівського військового округу у м. Львові, а також за відсутності доказів її вилучення із використання для спеціальних цілей, сама лише відсутність доказів оформлення та видачі землевпорядних та правопідтверджуючих документів не може ототожнюватися з відсутністю правових підстав користування нею (правового титулу). 
За наведених обставин неоформлення відповідної землевпорядної документації може свідчити лише про відсутність документів посвідчувального характеру, однак не спростовує існування правового титулу, що виник в силу як знаходження на земельній ділянці військових споруд, так і на підставі рішень уповноваженого органу про надання земельної ділянки для потреб оборонного відомства.
5.36. Колегія суддів також бере до уваги доводи Скаржника щодо неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 12.12.2018 у справі № 372/5635/13-ц. 
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у пункті 6 розділу "Перехідні положення" Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них, але обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у пункті 6 розділу "Перехідні положення" Земельного кодексу України, визнаний неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005. Зазначено, що Земельний кодекс УРСР 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею. Поняття користування землею у Земельному кодексі УРСР 1990 року поряд з постійним передбачало тимчасове користування. 
Згідно з пунктом 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 № 562-ХІІ "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР", громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування. 
У наведеному контексті Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскільки законодавство, чинне на час надання у користування особі земельної ділянки, не визначало момент, з якого особа набувала прав землекористування, то право користування земельною ділянкою в нього виникло на підставі рішень виконавчого комітету обласної ради депутатів трудящих. Одночасно було звернуто увагу, що прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) встановлено, що право власності та право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акта), що посвічує відповідне право. Втім, з урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. За висновком суду, Земельний кодекс УРСР 1970 року, так і Земельний кодекс УРСР 1990 року серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали неоформлення або непереоформлення раніше наданих прав. 
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що наведений в мотивувальній частині рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій висновок про те, що в особи не виникло право користування земельними ділянками, оскільки жодних правовстановлюючих документів про право користування землею йому не видавалося, а рішення виконавчого комітету обласної ради не були реалізовані - є помилковим.
Тотожні висновки викладено й постановах Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 727/10679/17, від 23.04.2025 у справі № 727/2377/23 від 02.07.2025 № 932/12380/20.
5.37. Окрім цього у постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.
Аналогічна позиція застосована також у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 912/757/19, на яку звертає увагу Третя особа.
5.38. Сторони не заперечують тієї обставини, що з 1945 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, використовувалася КЕВ м. Львова для розміщення військового містечка № НОМЕР_1 .
5.39. Із уведенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині другій статті 83 Земельного кодексу України.
Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.
Законом України від 05.02.2004 № 1457-IV "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (втратив чинність 01.01.2013, підстава - Закон № 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.
Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності").
5.40. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду зазначеній у постанові від 14.07.2018 у справі № 916/3727/15, щодо неврахування якої вказує Скаржник, правочини, що передбачають відчуження земельних ділянок, які відносяться до земель оборони, здійснюються з обов`язковим наданням Кабінету Міністрів України, як органом, що здійснює розпорядження цими землями, згоди на таке відчуження.
5.41. Відтак саме по собі розташування в межах населеного пункту земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, яка використовувалася КЕВ м. Львова для розміщення військового містечка № НОМЕР_1, не є достатньою правовою підставою для її переходу у комунальну власність.
Норми земельного законодавства передбачали можливість передання такої земельної ділянки у комунальну власність лише за умови дотримання спеціального порядку розпорядження землями оборони, зокрема за наявності відповідного волевиявлення Кабінету Міністрів України як органу, уповноваженого здійснювати розпорядження цими землями.
За відсутності згоди Кабінету Міністрів України на вилучення, відчуження чи передання спірної земельної ділянки у комунальну власність її розташування в межах м. Львова саме по собі не змінює правового режиму такої землі та не свідчить про набуття територіальною громадою права комунальної власності на неї.
5.42. Посилання Скаржника на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, Суд відхиляє як нерелевантні до спірних правовідносин. Наведені висновки були сформульовані у справах, предметом яких було набуття права власності на земельні ділянки, та ґрунтувалися на застосуванні положень Земельного кодексу України в іншій редакції та за іншого нормативного регулювання. 
Зазначене стосується й посилань Третьої особи на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц та від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, оскільки сформульовані у них висновки стосуються питання моменту виникнення права власності на нерухоме майно. Натомість у цій справі спірні правовідносини не пов`язані з визначенням моменту набуття права власності на об`єкт нерухомості, а стосуються правового режиму земельної ділянки, наданої для спеціальних оборонних потреб, і значення відсутності окремих землевпорядних та правопідтверджуючих документів для встановлення такого режиму, а відтак і права користування. За таких обставин наведені Третьою особою висновки не є релевантними до предмета цього спору, оскільки сформульовані за іншого предмета правового регулювання, іншого предмета доказування та за відмінних фактичних обставин.
5.43. З огляду на наведене висновок судів попередніх інстанцій про відсутність порушення прав Міністерства з підстав недоведеності належності йому на праві користування земельної ділянки, визначеної рішеннями № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, не можна визнати обґрунтованим. Поклавши в основу цього висновку виключно обставину відсутності поданих Прокурором, Позивачем і Третьою особою землевпорядних та правопідтверджуючих документів щодо земельної ділянки, право користування якою вони пов`язували з наведеними рішеннями, суди фактично обмежили оцінку спірних правовідносин лише перевіркою формального документального оформлення землекористування. Водночас вказане не враховує ані особливого правового режиму земель, зайнятих військовими спорудами, ані юридичного значення самих рішень уповноваженого органу, якими відповідні землі були передані у користування КЕЧ Львівського військового округу у м. Львові.
За відсутності встановлених судами обставин вилучення земельної ділянки із використання для спеціальних оборонних потреб сама лише відсутність оформлених землевпорядних чи правопідтверджуючих документів не може свідчити про відсутність правових підстав користування ними. У наведеному контексті така обставина може вказувати лише на неоформлення документів посвідчувального характеру, однак не спростовує існування правового титулу, який міг виникнути як у силу спеціального цільового призначення відповідної земельної ділянки, так і на підставі рішень компетентного органу про їх надання для потреб оборонного відомства.
У такий спосіб суди помилково поставили у залежність від відсутності таких документів і висновок про відсутність доказів для встановлення дійсного розміру земельної ділянки, на якій розміщувалося колишнє військове містечко № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, її меж, а також факту накладення на неї спірної земельної ділянки. Водночас за характером спірних правовідносин та з урахуванням підстав позову вирішальним було не саме по собі з`ясування наявності чи відсутності окремих землевпорядних та правопідтверджуючих документів, оформлених відповідно до вимог земельного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин, а встановлення того, чи підтверджується наявними у справі належними доказами належність спірної земельної ділянки до території військового містечка № НОМЕР_1 та її накладення на землю, надану для оборонних потреб. Виходячи з підстав заявленого позову та характеру спірних правовідносин, належало з`ясувати, чи підтверджується наявними у справі доказами факт накладення спірної земельної ділянки на територію військового містечка № НОМЕР_1 , наданого у користування КЕЧ Львівського військового округу у м. Львові на підставі рішень № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953.
Зокрема належало надати оцінку рішенням № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, акта інвентаризації 1993 року, долученій до нього експлікації військового містечка № НОМЕР_1 , а також іншим доказам у їх сукупності та взаємному зв`язку з точки зору того, чи підтверджують вони розміщення спірної земельної ділянки в межах землі, яка використовувалася для оборонних потреб відповідно до вказаних рішень та документації. Саме встановлення наведених обставин мало визначальне значення для правильного вирішення цього спору, оскільки у разі підтвердження такого накладення висновок про відсутність порушення прав Міністерства лише з мотивів неоформлення ним землевпорядної та правопідтверджуючої документації не є обґрунтованим. 
5.44. При цьому Суд враховує, що за відсутності належного дослідження зазначених обставин висновок судів про те, що будинок, розташований саме на спірній земельній ділянці, був переданий у комунальну власність 21.10.2015 на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України № 193-р від 03.02.2010 "Про передачу нерухомого військового майна" у відання Ради згідно з актом № 1 від 21.10.2015, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради, не може вважатися обґрунтованим.
За таких умов сам по собі факт передачі відповідного об`єкта нерухомого майна не свідчить про встановлення судами його розташування саме в межах спірної земельної ділянки, а також не підтверджує належного з`ясування правового режиму земельної ділянки, на якій такий об`єкт розміщений. Суди мали перевірити, чи підтверджується матеріалами справи зв`язок між переданим будинком, спірною земельною ділянкою та територією колишнього військового містечка № НОМЕР_1.
5.45. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 514/1571/14- ц, зазначено, що для висновку про порушене право особи мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа його земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.
Вказані висновки Великої Палати Верховного Суду підтверджено також у постановах Верховного Суду від 04.12.2022 у справі № 619/2766/19, від 17.09.2024 у справі № 686/27476/21 та ін.
5.46. З огляду на це судам під час нового розгляду справи необхідно насамперед з`ясувати, чи підтверджується наявними у справі доказами, зокрема рішеннями № 410 від 05.07.1945 та № 4/370 від 27.01.1953, актом інвентаризації 1993 року, долученою до нього експлікацією військового містечка № НОМЕР_1, а також іншими доказами у їх сукупності та взаємному зв`язку, розміщення спірної земельної ділянки в межах земель, які використовувалися для оборонних потреб.
Також судам належить перевірити, чи підтверджується матеріалами справи зв`язок між переданим будинком, спірною земельною ділянкою та територією колишнього військового містечка № НОМЕР_1 .
За наслідками встановлення цих обставин, у разі підтвердження факту розташування спірної земельної ділянки в межах земель, наданих для оборонних потреб, судам слід вирішити спір по суті з урахуванням заявленого предмета позову та встановлених обставин справи.
При цьому судам необхідно надати оцінку тому, чи є обраний Прокурором спосіб захисту належним у спірних правовідносинах, чи відповідає він характеру порушеного права та чи здатний забезпечити відновлення права, на захист якого подано позов. Крім того, судам слід розглянути заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та надати їй належну правову оцінку з урахуванням установлених обставин справи.
5.47. При цьому, оскільки судами не було встановлено обставин спору, які мають ключове значення для розгляду справи, Суд не надає правову оцінку повною мірою аргументам Скаржників щодо неправильного застосування судами норм матеріального права в контексті наявності підстав для задоволення позову.
5.48. Таким чином, підстава касаційного оскарження, вказана Скаржником, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, знайшла часткове підтвердження під час касаційного провадження.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
6.2. Згідно з частинами першою та другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
6.3. За змістом частини третьої статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
6.4. Ураховуючи викладене та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.
6.5. Під час нового розгляду справи господарському суду слід повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, дати належну оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням учасників справи, якими вони обґрунтовували свої доводи й заперечення під час розгляду справи, і залежно від встановленого прийняти законне та обґрунтоване рішення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова задовольнити частково.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 10.03.2026 та рішення Господарського суду Львівської області від 17.09.2025 у справі № 914/4051/21 скасувати, а справу № 914/4051/21 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий В. Зуєв
Судді І. Берднік
І. Міщенко