н\п 2/490/799/2026 Справа № 487/6299/25

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
30 квітня 2026 року м.Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Могила Д.І., за участі позиваач та її представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав та стягненян аліментів,-
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2025 року позивачка звернулася до суду із даним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в обґрунтування кого вказала, що вона була піклувальницею над своєю племінницею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2017 року. Після досягнення повноліття племінниця продовжувала проживати в її будинку, але вела антисоціальний спосіб життя , зникала на декілька днів, постійно змінювала партнерів. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 народила хлопчика ОСОБА_3 , батько дитини був записаний за ст. 135 СК України.
Спочатку мати з дитиною проживали разом з позивачкою та її чоловіком ОСОБА_4 , в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , а потім відповідачка з ОСОБА_3 переїхали у власну квартиру, яка була придбана за рахунок спадщини її рідної матері, за адресою АДРЕСА_2 . В цій квартирі вони проживали не більше року, з ними проживав чоловік, який не є біологічним батьком дитини.З а період проживання сусіди неодноразово викликали поліцію та представників Служби у справах дітей через порушення громадського порядку. Згодом, через наявність великої заборгованості за комунальними послугами квартира була відключена від електро- та газопостачання, отже проживати в ній з дитиною стало неможливо. 
Відповідачка з дитиною повернулася до позивачки та тижнями залишала на неї дитину, не брала участі у його матеріальному забезпеченні, не цікавилася навіть чим харчується дитина, не брала участі у його вихованні. Повністю опіку над дитиною взяли на себе позивачка та її чоловік. 
В середині березня 2022 року відповідачка виїхала з подругою до Польщі, залишивши сина на позивачку. З того часу дитина постійно проживає разом з позивачкою по даній справі, яка повністю забезпечує всі потреби дитини, займається його вихованням, лікуванням, дитина відвідує дитячий садок, хлопчик зростає в атмосфері любові, до нього відносяться як до рідного сина.
При цьому відповідачка не приймає участі в матеріальному забезпеченні дитини, не займається її вихованням та навчанням, не виявляє батьківської турботи до сина, взагалі не цікавиться його долею, не телефонує , навіть не вітає з днем народження. ОСОБА_3 не називає її мамою. 
Посилаючись на викладене і на свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, позивачка просила позбавити її батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В її родині створені всі необхідні умови для комфортного проживання ОСОБА_3 , він має всі необхідні речі та окрему кімнату. Оскільки позивачка не є його законним представником, дуже важко вирішувати питання з відвідуванням дитиною шкоди та його лікуванням.
Тому просить суд позбавити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Призначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , опікуном малолітнього ОСОБА_5 , стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти ан утримання дитини ОСОБА_7 у розмірі частини від усіх видів її заробітку, щомісячно і до повноліття дитини. 
23.01.2026 року до суду надійшла заява Служби у справах дітей Миколаївської міської ради, в якій зазначено прохання розглядати справу за їх відсутності, а також долучено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав.
Ухвалою суду від 27 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті .
У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити позов. позивачка суду пояснила, що фактично опікується хлопчиком від його народження, завжди приймала участь у його утриманні, вихованні та ддогляді за ним. Наразі ОСОБА_3 називає її мамою, а її чоловіка татом, про свою рідну матір навіть і не згадує. вони створили для хлопчика атмосферу любові та розвитку, дитина відвідує гуртки, їй вдалося влаштувати ОСОБА_3 до школи, зараз з задовленням навчається в першому класі. Мати свідомо покинула дитину під час війни і поїхала влаштовувати своє життя за кордон, а за останні роки взагалі переситала телеіфонувати і цікаитися життям сина, не надіслала жодної копійки на його утримання, наваіть з днем народження не вітає. 
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом неодноразово, також і через оголошення на сайті «Судова влада», відзиву на позов не подала, причини неявки суду не повідомила. 
Враховуючи думку представника позивача, який не заперечує проти винесення заочного рішення, належним чином повідомлення відповідача про дату та час слухання справи, суд відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України ухвалив провести розгляд справи у заочному порядку.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень частини першоїстатті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже,стаття 15 ЦК Українивизначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.
За положеннями частин 1 і 2 статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зістаттею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частини 8статті 7 СК Українирегулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з частинами 2 та 4статті 155 СК Українибатьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини 1статті 164 СК Українимати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Згідно з частинами 1 та 3 статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Устатті 7 СК Українивизначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установленихКонституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини 1-3 статті 150 СК України). Тому передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (частина 5 статті 150 СК України).
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Таким чином, позбавлення батьківських правдопускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантованістаттею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява№ 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Оскільки виховання дитини це складний безперервний процес, який потребує від батьків багато часу та уваги, то передача ними дитини на виховання іншим особам, якими можуть бути баба, дід та інші, у відповідності до частини 5 статті 150 СК України, означає лише те, що особи, які взяли на виховання дитину, несуть відповідальність за її поведінку, а обов`язок батьківського піклування щодо неї так і залишається на батьках.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків.
Судовим розглядом встановлено і це підтверджується наявними у справі та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, що згідно рішення виконкому ММР № 986 від 24.11.2017 року «про встановлення піклування над дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначено ОСОБА_1 піклувальником над дитиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_2 від 06.08.2019 року. 
Відомості про батька дитини внесені за ч.1 ст. 135 СК України.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка постійно проживає та зареєстрована в двокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, за місцем роботи характеризується позитивно.
Разом з чоловіком ОСОБА_4 мають стабільний достатній дохід, на обліку в лікаря- психіатра та нарколога не перебувають, судимості не мають.
Також матеріалами справи підтверджується, що саме позивачка з 2023 року постійно піклувалася до розвиток дитини, ОСОБА_8 відвідував різні навчальні дитячі центри та центри розвитку дитини, послуги яких оплачувала ОСОБА_1 , слідкує за профілактичними щепленнями дитини, займається його лікуванням, мати дитини ніхто з вихователів не бачив.
Відповідно до ч.ч. 4-5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Із висновку органу опіки та піклування Виконкому Миколаївської міськради щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 22.01.2026 року вбачається, що Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_5 , у зв`язку з її ухиленням від виконання батьківських обов`язків. Висновок мотивований тим, що Органом опіки та піклування встановлено, що вихованням та утриманням дитини відповідально займається ОСОБА_9 , яка створила належні умови для проживання, розвитку та навчання дитини. Позивачка влаштувала дитину до миколаївського ліцею №22, де дитина навчається в першому класі, вона допомагає дитині з навчанням, підтримує постійний контакт з учителями, відвідує батьківські збори. Мати жодного разу не з`являлася в ліцеї, не цікавилася успіхами сина.
Відповідно до інформації КНП ММР «ЦПМСД № 3», станом здоров`я ОСОБА_3 опікується позивачка, саме вона відвідує з дитиною лікарів, проходить профілактичні огляди. За останні три роки мати дитини жодного разу не зверталася до лікарів щодо стану здоров`я дитини.
Відповідно до соціально-психологічного висновку міського центру соціальних служб, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має невизначені стосунки з біологічною матір`ю, оскільки тривалий час з нею не бачився та спілкувався. ОСОБА_3 не має позитивних спогадів про матір. Дитина проектує синівські почуття на ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_4 , називає їх мама та тато.
Згідно Подання органу опіки та піклування виконкому ММР про доцільність встанвролення опіки над дитиною від 31.03.2026 року, на підставі ст. 234 СК України орган опіки та піклування виконкому ММР вважає доцільним встановити опіку над дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та призначити ОСОБА_1 її опікуном.
Стосовно призначення опіки над дитиною з боку позивачки, то їй рекомендовано у разі задоволення судом її позову щодо позбавлення відповідачки батьківських прав , подати до служби у справах дітей документи, що відповідають новим вимогам чинного законодавства для призначення її опікуном над дитиною. 
Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачка своєю поведінкою фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання свого сина, і протягом тривалого часу не бере будь-якої участі у вихованні та утриманні дитини, її духовному та фізичному розвитку, становлення його свідомості та сприйняття світу, не виконує своїх обов`язків щодо її матеріального забезпечення.
Підсумовуючи викладене та враховуючи встановлений законодавством обов`язок батьків виховувати дітей, і наявність у матеріалах справи достатніх доказів того, що протягом тривалого часу відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками по вихованню дитини та не виконує їх без поважних причин, суд вважає, що наявні виключні обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки, а саме - позбавлення батьківських прав.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Разом з тим, відсутні об`єктивні підстави, які б зумовлювали таку тривалу неналежну поведінку матері по відношенню до свого сина , тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідачку окрім позбавлення її батьківських прав будуть недостатніми, а позбавлення її батьківських прав буде відповідати інтересам дитини, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
У той же час, суд вважає за доцільне роз`яснити відповідачу положення ст. 169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікованапостановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 рокута набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зіст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зістаттею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
За такого, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та враховуючи вищенаведені обставини справи в їх сукупності, зважаючи на обов`язок батьків утримувати дитину та враховуючи те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на те, що відповідачі є у працездатному віці, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і вважає обґрунтованим стягувати із відповідачки аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ст. 55 Цивільного кодексу України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Частиною 1 ст. 59 Цивільного кодексу України, піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
Суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч.3 ст. 60 ЦК України).
Частинами 2, 3 та 4 ст. 63 Цивільного кодексу України опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. При призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного.
Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом, у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.
Згідно ч. 1, 2 ст. 244 Сімейного кодексу України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.
Вищенаведені норми закону дають підстави для висновку, що питання про призначення опікуна повинно вирішуватись зокрема на підставі подання уповноваженого органу опіки та піклування.
За такого суд вважає за необхідне встановити опіку над малолітнім ОСОБА_5 та призначити опікуном позивачку .
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати у вигляді сплаченого нею при подачі даного позову судовий збір у розмірі 968,90 грн.та на користь держави 1211 грн. 20 коп.
Керуючись ст.ст.12,13,258-259,264-265,268,354ЦПК України,суд,-
вирішив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягненян аліментів - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Встановити над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , опіку та призначити його опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 )  з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, починаючи з 27 серпня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 )  на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 968,90 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 )  на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте районним судом при поданні відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.А. Гуденко