ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року
м. Київ

справа № 752/17284/23
провадження № 61-8801св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Хеміше Гутер АГ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційними скаргами  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич Іван Іванович, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року у складі судді Машкевич К. В., постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 рокута додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хеміше Гутер АГ» (далі - ТОВ «Хеміше Гутер АГ» або Товариство) про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що наказом від 01 червня 2022 року № 15-22К він був прийнятий на роботу до ТОВ «Хеміше Гутер АГ» на посаду регіонального представника.

21 червня 2023 року позивач отримав лист від Товариства, в якому його просили з`явитися в Центральний офіс та надати пояснення щодо прогулів та причин відсутності на робочому місці з 01 червня 2023 року, які він вказує, що не вчиняв.

У цей же день він підготував пояснення, що працює кожного робочого дня в звичному режимі, а в період з 01 червня до 20 червня 2023 року провів низку успішних зустрічей (переговорів) по майбутньому осінньому сезону, а також відвідував аграрні конференції та семінари.

Вказані пояснення 22 червня 2023 року було ним направлено через АТ «Укрпошта», однак конверт повернувся 14 липня 2023 року у зв`язку з неодержанням адресатом.

У цей же день він отримав лист відповідача про звільнення.

17 липня 2023 року він повторно направив свої пояснення та долучив звіт зустрічей за липень 2023 року, однак його пояснення були проігноровані.

09 серпня 2023 року позивач отримав копію наказу про звільнення з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважав таке звільнення незаконним з наступних підстав.

Зазначав, що саме роботодавець має довести вчинення ним прогулу, проте ні в наказі, ні в своїх листах відповідач не наводить, які саме його дії чи бездіяльність вважаються дисциплінарним проступком; які саме покладені на нього трудові обов`язки він порушив та чим вони на нього були покладені; в чому полягає його вина, яка може кваліфікуватися як прогул; в чому полягає причинний зв`язок між його діями та ймовірним порушенням.

Відповідач не виконав покладені на нього статтею 29 КЗпП України вимоги щодо нього, як працівника, а саме: його не проінформували про трудову функцію, яку він мав виконувати, дату початку виконання роботи, визначене робоче місце, права та обов`язки, умови праці, режим роботи, тривалість робочого часу та відпочинку, а також положення колективного договору.

Його не було ознайомлено з посадовою інструкцією, трудовим договором, які обов`язки він мав виконувати, оскільки відповідно до статті 31 КЗпП України роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

З копії отриманого ним наказу неможливо встановити, коли ним був вчинений прогул, коли це було виявлено та встановлено всі складові дисциплінарного проступку.

Його було звільнено з посади директора по роботі з ключовими клієнтами, яку він згідно з відомостями про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб, виявляється, взагалі не обіймав.

Наказом від 01 червня 2022 року він був прийнятий на посаду регіонального представника, а не директора по роботі з ключовими клієнтами.

Згоди на переведення на цю посаду він не давав, про переведення відповідач його не повідомляв, з посадовою інструкцією та Правилами внутрішнього трудового розпорядку не ознайомлював, робоче місце не визначав.

Він був переконаний, що працює на посаді директора відповідно до практики, яка склалася в процесі виконання ним своєї роботи з моменту прийняття на роботу.

В порушення вимог статті 116 КЗпП України він не отримував повідомлення про нараховані та виплачені йому при звільненні суми із зазначенням кожного виду виплати.

Відповідач не повністю виплатив йому заробітну плату станом на 25 липня 2023 року, хоч він виконував свої обов`язки.

Зазначив, що з січня до квітня 2023 року його щомісячний заробіток становив 51 520,00 грн.

Однак за травень-червень 2023 року йому було виплачено 42 933,33 грн, тобто його заробітна плата відповідачем була зменшена на 8 586,67 грн.

Відповідно до штатного розкладу товариства, введено в дію з 02 січня 2023 року, 10 666,67 грн, які відповідач вважає премією, є додатковою оплатою.

При звільненні було надано розпорядження виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку за період з 22 березня 2022 року до 01 червня 2023 року, хоч він був звільнений 25 липня 2023 року.

26 липня 2023 року він отримав на свій рахунок 34 021,23 грн, однак з чого складається ця сума, незрозуміло.
З урахуванням довідки відповідача його середньоденний заробіток становив 2 113,12 грн, а тому на момент звільнення 25 липня 2023 року він мав право на компенсацію відпустки за 32 дні, а саме 67 619,84 грн.

З урахуванням виплаченої суми компенсації 42 262,40 грн, заборгованість становить 25 357,44 грн.

Зазначав, що весь час він перебуває в стресовому стані, оскільки звільнення за прогул перешкоджає його працевлаштуванню.

У зв`язку з викладеним та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив: 

- визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Хеміше Гутер АГ» від 25 липня 2023 року № 04-23К про звільнення його з посади директора по роботі з ключовими клієнтами за прогул без поважних причин; 
- поновити його на роботі на посаді директора по роботі з ключовими клієнтами ТОВ «Хеміше Гутер АГ»; 
- стягнути з ТОВ «Хеміше Гутер АГ» на його користь невиплачену йому заробітну плату в розмірі 123 428,58 грн;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з суми середньоденного заробітку в розмірі 2 113,12 грн; 
- стягнути невиплачену частину компенсації за невикористану відпустку в сумі 25 357,44 грн; 
- відшкодувати завдану йому моральну шкоду, що становить 515 200,00 грн;
- стягнути сплачений ним за подання цього позову судовий збір у розмірі 5 152,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року позов задоволено частково. 

Стягнуто з ТОВ «Хеміше Гутер АГ» на користь ОСОБА_1 10 666,67 грн заробітної плати та 602,60 грн компенсації за невикористану відпустку (за вирахуванням визначених законом податків та платежів).

В решті позовних вимог відмовлено. 

Стягнуто з ТОВ «Хеміше Гутер АГ» на користь держави 112,69 грн судового збору. 

Суд першої інстанції керувався тим, що позивач допустив прогул з 01 червня 2023 року до 25 липня 2023 року без поважних причин, а тому визнав його звільнення з роботи з цих підстав таким, що здійснено з дотриманням вимог закону, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення районного суду, судовою колегією не встановлено.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року заяву ТОВ «Хеміше Гутер АГ», подану представником Невчалем Я. В., про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Хеміше Гутер АГ» понесені судові витрати по оплату правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн.

Надаючи оцінку доводам представника відповідача щодо відшкодування витрат на правову допомогу, суд апеляційної інстанції врахував критерії співмірності складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходив з конкретних обставин цієї справи, взяв до уваги, що ця справа не є унікальною та не потребувала значного часу для вивчення матеріалів справи, підготовки та подання процесуальних документів. Уважав, що зазначені представником ТОВ «Хеміше Гутер АГ» витрати на правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн є завищеними та недостатньо обґрунтованими. Тому стягнув на користь ТОВ «Хеміше Гутер АГ» з ОСОБА_1 відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.
Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 487/1491/21, від 08 січня 2020 року у справі № 153/1339/17, від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

На думку заявника, судами попередніх інстанцій не враховано, що за умови відсутності визначеного та належним чином доведеного до працівника кола його обов`язків, роботодавець не може вимагати від працівника кола його обов`язків, оскільки така ситуація суперечить принципу правової визначеності як складової верховенства права. Зокрема, на підприємстві відсутні належним чином затверджені правила внутрішнього трудового розпорядку. 

Крім того, активні дії ОСОБА_1 поза адресою місцезнаходження роботодавця здійснювалися в інтересах роботодавця, а отже не можуть вважатися прогулом, що вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Натомість, роботодавець не довів вчинення ОСОБА_1 прогулу як дисциплінарного проступку.

Заявник вважає, що неправильність застосування положень частини першої статті 47 КЗпП України полягає у тому, що всупереч положенням зазначеної статті роботодавець не видав працівникові належним чином оформлену копію наказу та не провів із працівником розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Судами проігноровано та не застосовано положення Закону України «Про запобігання корупції», дія якого поширюється і на посадових осіб юридичних осіб приватного права.

Крім того, зазначає про порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив змісту заяви ОСОБА_1 від 01 червня 2022 року про переведення його на посаду директора по роботі з ключовими клієнтами, в якій вказано на ознайомлення з колективним договором, якого не існувало, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України. 

Посилається на те, що суди встановили обставини, що мають значення на підставі недопустимих доказів, зокрема: висновку від 26 червня 2023 року щодо перевірки відсутності на робочому місці директора по роботі з ключовими клієнтами ОСОБА_1 ; висновку від 21 липня 2023 року № 2 щодо перевірки відсутності на роботі директора по роботі з ключовими клієнтами; наказу ТОВ «Хеміше Гутер АГ» від 25 липня 2023 року № 04-23 про звільнення ОСОБА_1 ; показання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню на підставі пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України. 

Наголошує, що суди проігнорували те, що висновки комісії щодо встановлення факту прогулу та наказ про звільнення ОСОБА_5 одержані з порушенням вимог законодавства, оскільки директор ТОВ «Хеміше Гутер АГ» ухвалив рішення про звільнення позивача з роботи, перебуваючи в стані конфлікту інтересів, що прямо суперечить положенням Закону України «Про запобігання корупції».

Показання свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на думку представника заявника, не можна вважати допустимими доказами, оскільки вони були членами комісії з перевірки відсутності на роботі ОСОБА_1 . Крім того, допитані у якості свідків є учасниками товариства відповідача, підлеглими ОСОБА_4 , тому є зацікавленими у наданні показань на користь відповідача.

Крім того, допит свідків проведено з порушенням порядку допиту свідків, встановленого статтею 219 ЦПК України, зокрема, допитані свідки після надання свідчень із судового засідання видалялися у коридор, де очікували інші свідки, відтак мали достатньо часу для узгодження своїх свідчень.

05 серпня 2025 року від ТОВ «Хеміше Гутер АГ» через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Крім того, у відзиві на касаційну скаргу просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Хеміше Гутер АГ» судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000,00 грн. При цьому зазначивши, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть надані до суду протягом 5 днів з дня ухвалення постанови.

13 серпня 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувану додаткову постанову та ухвалити судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

Вважає, що при ухваленні додаткового судового рішення апеляційним судом не враховано висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 липня 2024 року у справі № 916/2929/22.

Вважає, що ОСОБА_1 був обмежений у праві подати свої заперечення до заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, оскільки ані він ані його представник не отримали заяви про ухвалення додаткового рішення, попри те, що у сторони позивача наявні зареєстровані електронні кабінети.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував, що при подачі першої заяви по суті (відзиву на апеляційну скаргу) представник ТОВ «Хеміше Гутер АГ» заявив лише розмір судових витрат, які він очікує понести, водночас не надав жодного розрахунку таких витрат. Отже, ОСОБА_1 не мав можливості обґрунтовано заперечити проти заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частин другої та третьої статті 134 ЦПК України в частині обов`язку заявника подати саме розрахунок судових витрат, а не лише зазначити суму. 

У вересні 2025 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив ТОВ «Хеміше Гутер АГ», в якій, посилаючись на необґрунтованість аргументів відповідача, задовольнити його касаційну скаргу.

У листопаді 2025 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення у справі щодо питання застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення за прогул в умовах воєнного стану. Зокрема, представник заявника просить врахувати висновок Верховного Суду, висловлений й постанові від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 липня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 752/17284/23 з Голосіївського районного суду міста Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01 вересня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич І. І., на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року (з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України
У жовтні 2025 року матеріали справи № 752/17284/23 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом ТОВ «Хеміше Гутер АГ» від 21 березня 2022 року № 05-22К ОСОБА_1 прийнято на роботу з 22 березня 2022 року за сумісництвом на посаду директора по роботі з ключовими клієнтами.

Наказом від 01 червня 2022 року № 15-22К, на підставі заяви позивача, останній з 01 червня 2022 року був переведений на повний робочий день та 100 % оплату праці на цій же посаді.

Листом Товариства від 30 грудня 2022 року позивача попереджено, про необхідність з січня 2023 року виходу на роботу в офіс для відновлення повноцінної ефективної роботи. При цьому зазначено про наявність місць для укриття.

З матеріалів справи видно, що починаючи з 01 червня 2023 року позивач на роботу не з`являвся. Вказані обставини підтверджуються табелями обліку використання робочого часу ( т. 1, а. с. 98 - 101; 108 - 111; 202 - 208).

08 червня 2023 року директором Товариства видано розпорядження № 17 про перевірку факту відсутності позивача на роботі та створена для цього комісія.

20 червня 2023 року позивачу був направлено лист з вимогою з`явитися в Центральний офіс для надання пояснень причин відсутності на роботі.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечував, що ця вимога позивачем виконана не була і в офіс він не з`явився.

21 червня 2023 року позивачем надані пояснення роботодавцю з приводу відсутності на роботі, в яких зазначено, що він працює в звичному режимі, виконує роботу, проводить зустрічі по майбутньому осінньому сезону, а також відвідував аграрні конференції та семінари. До пояснень надано звіт за червень, а 17 липня 2023 року звіт за липень.

26 червня 2023 року на підставі висновку щодо перевірки відсутності позивача на роботі складено акт про відсутність позивача на роботі з невідомих причин.

Відповідно до пояснювальної записки члена комісії ОСОБА_2 , за ініціативою позивача 15 червня 2023 року він мав зустріч з ним на бульварі Жуля Верна в місті Києві, однак позивач причини відсутності на роботі не повідомив.

Такої зустрічі саме за ініціативою позивача ні сам позивач, ні його представник не спростовували.

Наказом від 25 липня 2023 року № 04-23К ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Встановлено також, що Наказом від 05 жовтня 2021 року № 5 в Товаристві затверджені та діють Правила внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Правил робочий день у товаристві триває з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв.

Кожен працівник зобов`язаний виконувати свою роботу безпосередньо в офісному приміщенні товариства за адресою: вул. Голосіївська, 7 корп. 2, оф. 8-2, м. Київ.

Кожен працівник зобов`язаний виконувати вказівки та завдання директора, які можуть бути надіслані на корпоративну електронну пошту працівника.

Крім того, пунктами 6 - 11 Правил врегульовано порядок направлення працівника у відрядження та звітування про його результати.
Так, з метою відрядження директор складає та затверджує письмове завдання на відрядження, а працівник після повернення надає письмовий звіт про його виконання (т. 1. а.с. 104 - 106 ).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 - директор товариства, ОСОБА_3 - начальник відділу маркетингу, ОСОБА_2 - заступник директора з фінансових питань підтвердили той факт, що позивач з 01 червня на роботу в офіс Товариства за місцем знаходження його робочого місця не виходив.

Позивач у офісі мав власний кабінет, в якому забезпечено всі умови для роботи.

Свідки підтвердили, що виїзд до клієнта є відрядженням, яке має оформлятися в порядку, визначеному Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Крім того, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зазначили, що в процесі перевірки з`ясувалося, що позивач із зазначеними ним фірмами не працював, відрядження йому не оформлялися, а деяких зазначених ним фірм взагалі не існує.

В редакції журналу «Фермер» їм повідомили, що позивач дійсно був на організованому ним форумі, однак представляв конкурента Товариства.

Свідок ОСОБА_2 також підтвердив зустріч із позивачем 15 червня 2023 року поза межами офісу, де позивач повідомив, що не хоче працювати в фірмі.

Крім того, з листа ТОВ «АГП МЕДІА» від 09 листопада 2023 року встановлено, що позивач на форумі «День агронома» 15 червня 2023 року був зареєстрований від компанії «Нор Ест Аро»( т. 1, а. с. 228 - 249; т. 2, а. с. 21 - 29).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Разом з цим, відповідно до сталої судової практики у такій категорії спорів причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази (див. постанови Верховного Суду від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21 (провадження № 61-11256св23), від 27 листопада 2023 року у справі № 486/78/23 (провадження № 61-14192св23), від 05 жовтня 2023 року у справі № 671/2022/22 (провадження № 61-10474св23), від 20 вересня 2023 року у справі № 309/399/22(провадження № 61-9457св23)).

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц (провадження № 61-4880св23).

Відсутність працівника на роботі може бути зафіксовано відповідним актом. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які об`єктивно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19 (провадження № 61-16583св21), від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21 (провадження № 61-1886св22).

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

У справі, що переглядається, встановлено, що відповідно до пункту 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених наказом директора ТОВ «Хеміше Гутер АГ» від 05 жовтня 2021 року № 5 (далі - «Правила внутрішнього трудового розпорядку») кожен працівник зобов`язаний виконувати свою роботу безпосередньо в офісному приміщенні Товариства за адресою: вул. Голосіївська 7, корп. 2, оф. 8-2 м. Київ (т. 1, а. с. 104-106, 220-221).

Тобто з січня 2023 року ОСОБА_1 зобов`язаний був з`являтись в офісі ТОВ «Хеміше Гутер АГ» за зазначеною вище адресою, проте, як встановлено сулами і не заперечується стороною позивача, був відсутній на робочому місці.

У трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є законним, оскільки позивач допустив прогули, був відсутнім без поважних причин на роботі та не надав доказів, які могли б свідчити про поважність причин відсутності на роботі у зафіксований роботодавцем період.

Факт відсутності з 01 червня 2023 року до 26 червня 2023 року ОСОБА_1 на роботі, підтверджується службовими записками працівників відповідача, табелями обліку робочого часу (т. 1, а. с. 108-111).
Крім того, роботодавець виконав вимоги статті 148 КЗпП України щодо фіксації правопорушення, оскільки членами комісії з перевірки відсутності на роботі директора по роботі з ключовими клієнтами ОСОБА_1 складено акт «Про відсутність на роботі ОСОБА_1 та інформації про причини його відсутності» від 26 червня 2023 року № 1 (т. 1, а. с. 114).

30 червня 2023 року на електронну адресу директора ТОВ «Хеміше Гутер АГ» ОСОБА_4 надійшов лист від ОСОБА_1 поясненнями на запит, в якому останній жодним чином не заперечує факт своєї відсутності, починаючи з 01 червня 2023 року до 26 червня 2023 року на роботі в офісному приміщенні ТОВ «Хеміше Гутер АГ» за адресою: вул. Голосіївська, 7, корпус 2, оф. 8-2, м. Київ. ОСОБА_1 лише зазначив, що з 01 червня 2023 року до 20 червня 2023 року він провів ряд зустрічей (переговорів) по майбутньому осінньому сезону, а також відвідував аграрні конференції і семінари. До листа ОСОБА_1 долучив документ із назвою «Звіт зустрічей ОСОБА_1 за червень 2023 року». 

У зв`язку з надходженням на адресу ТОВ «Хеміше Гутер АГ» листів ОСОБА_1 , комісія з перевірки відсутності на роботі директора по роботі з ключовими клієнтами ОСОБА_1 склала висновок № 2 щодо перевірки відсутності на роботі директора по роботі з ключовими клієнтами від 21 липня 2023 року, відповідно до якого не встановлено поважних причин відсутності ОСОБА_1 на роботі. ОСОБА_1 не заперечував свою відсутність на роботі в офісі. Тому, комісія дійшла висновку, що директор по роботі з ключовими клієнтами ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 01 червня 2023 року до 26 червня 2023 року без поважних причин, тобто вчинив прогул.

З урахуванням встановлених судами обставин, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги представника заявника про те, що з 01 червня 2023 року до 20 червня 2023 року він провів ряд зустрічей (переговорів) по майбутньому осінньому сезону, а також відвідував аграрні конференції і семінари, оскільки це не доведено належними та допустимими доказами, що є обов`язком позивача у силу вимог статті 12, 81 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
У справі, яка переглядається, суди встановили наказом від 05 жовтня 2021 року № 5 в Товаристві затверджені та діють Правила внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Правил робочий день у товаристві триває з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв. Кожен працівник зобов`язаний виконувати свою роботу безпосередньо в офісному приміщенні товариства за адресою: вул. Голосіївська, 7, корп. 2, оф. 8-2, м. Київ. Кожен працівник зобов`язаний виконувати вказівки та завдання директора, які можуть бути надіслані на корпоративну електронну пошту працівника.

Крім того, пунктами 6 - 11 Правил врегульовано порядок направлення працівника у відрядження та звітування про його результати.

Так, з метою відрядження директор складає та затверджує письмове завдання на відрядження, а працівник після повернення надає письмовий звіт про його виконання ( т. 1. а. с. 104 - 106 ).

Суди попередніх інстанцій встановили, що будь-яких завдань позивачу директор товариства на відрядження не надавав і звіти у порядку, визначеному Правилами, позивачем не подавалися, отже відсутність ОСОБА_1 на роботі не була оформлена належним чином, тому дійшли обґрунтованого висновку, що всі дії позивач вчиняв на власний розсуд, а об`єктивних обставин, які б не залежали від його волі та перешкоджали йому бути присутнім на роботі, не існувало.

У касаційній скарзі представник заявника посилається на те, що такий висновок судів першої та апеляційної інстанцій є помилковим, оскільки зроблений на підставі недопустимих доказів, зокрема, висновків комісії щодо встановлення факту прогулу та наказу про звільнення, оскільки до складу комісії по розслідуванню відсутності на роботі ОСОБА_1 входив директор ОСОБА_4 , який на підставі своїх же висновків, як члена комісії, ухвалив рішення про звільнення позивача.

Перевіривши доводи ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.

Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.

Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що такі є належними та допустимими, містять інформацію щодо предмета доказування та підтверджують факт відсутності ОСОБА_1 на роботі у спірний період.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що позивач помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені на підставі недопустимих доказів, ОСОБА_1 фактично не погоджується із наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів, що виходить за межі процесуальної компетенції суду касаційної інстанції, передбаченої частиною першою статті 400 ЦПК України.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
Щодо посилань касаційної скарги на недопустимість показань свідків, з огляду на порушення порядку виклику свідків, передбаченого статтею 119 ЦПК України, Верховний Суд зауважує, що під час судового засідання при допиті свідків був присутній представник позивача та жодних зауважень щодо порядку виклику свідків не заявляв.

Крім того, посилаючись на порушення порядку виклику свідків, представник позивача не просив їх повторно допитати у суді апеляційної інстанції, таким чином у судів попередніх інстанцій були відсутні підстави для визнання показів свідків недопустимими.

Отже, встановивши, що позивач допустив прогул без поважних причин, що відповідач підтвердив належними і достовірними доказами, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про те, що звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, проведено з дотриманням вимог закону.

Під час вирішення спору судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосовано до спірних правовідносин приписи пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Щодо оскарження додаткової постанови Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року

Із матеріалів справи відомо, що 17 червня 2025 року представник ТОВ «Хеміше Гутер АГ» - Нечваль Я. В. звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, у якій посилався на те, що товариство понесло судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35 000,00 грн, які просив покласти на ОСОБА_1 .

На підтвердження зазначеного представник відповідача надав: ордер від 21 лютого 2025 року № 1545331 серії АА, виданий АО «Адвокати Нон-Стоп»; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 19 квітня 2019 року № 000711; договір про надання правової допомоги від 08 вересня 2023 року, укладений з Адвокатським об`єднанням «Адвокати Нон-Стоп»; додаткову угоду № 5 до договору про надання правової допомоги від 08 вересня 2023 року; акт надання послуг від 13 червня 2025 року, відповідно до якого Адвокатське об`єднання «Адвокати Нон-Стоп» надало послугу у вигляді аналізу апеляційної скарги, підготовки та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та участь у судовому засіданні у справі на загальну суму 35 000,00 грн; звіт про обсяг наданих послуг від 13 червня 2025 року; копію рахунку від 25 лютого 2025 року; копію реєстру операцій в АТ «ПУМБ» за період з 24 лютого 2025 року до 28 лютого 2025 року та докази направлення заяви з додатками позивачу.
Вирішуючи питання про відшкодування ТОВ «Хеміше Гутер АГ» витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд, дослідивши надані відповідачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь відповідача на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 20 000,00 грн, що є співмірним зі: складністю справи та наданими адвокатом послугами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Яцкевич І. І., посилається на те, що вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що на порушення вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України ТОВ «Хеміще Гутер АГ» у першій по суті заяві (відзиві на апеляційну скаргу) не надало жодного розрахунку витрат на правничу допомогу.

Перевіривши зазначені доводи заявника, Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовних вимогам.

Відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Із матеріалів справи відомо, що звертаючись до суду апеляційної інстанції з відзивом, ТОВ «Хеміше Гутер АГ» зазначило орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які просив покласти на позивача, зазначивши, що докази понесених витрат будуть подані в строк, передбачений статтею 141 ЦПК України.

Зважаючи на те, що про стягнення витрат на правничу допомогу відповідач заявив у відзиві на апеляційну скаргу, а докази на підтвердження понесених витрат подав до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» 16 червня 2025 року, які зареєстровано в суді апеляційної інстанції 17 червня 2025 року, а отже не настали підстави для оцінки поважності причин неподання доказів понесених витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів.

Стаття 134 ЦПК зобов`язує сторони подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які вони понесли або очікують понести у зв`язку з розглядом справи.

Наведена норма надає суду право (але не обов`язок) у разі невиконання стороною обов`язку подати попередній розрахунок судових витрат відмовити у їх відшкодуванні, за винятком суми сплаченого стороною судового збору. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові ід 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

Верховий Суд неодноразово наголошував на тому, що частина восьма статті 141 ЦПК України дозволяє стороні подати докази на підтвердження витрат на правничу допомогу або до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (постанова Верховного Суду від 08 січня 2026 року у справі № 607/16193/23).

Аргументи касаційної скарги щодо необхідності зазначення стороною, яка заявляє про компенсацію витрат на правничу допомогу не лише суми судових витрат, які вона очікує понести, а й навести розрахунок таких витрат, Верховний Суд відхиляє, оскільки такі зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права та суперечить правовій позиції Верховного Суду. За таких обставин посилання сторони позивача на відсутність висновку Верховного Суду, не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги про неотримання позивачем та його представником копії заяви про ухвалення додаткового судового рішення Верховний Суд відхиляє, з урахуванням наступного.

Із матеріалів справи видно, що заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства було направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку (т. 3, а. с. 10).

30 червня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Яцкевич І. І., звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відкладення (перенесення) розгляду справи.

14 липня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Яцкевич І. І., повторно звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відкладення (перенесення) розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд, врахувавши наявність доказів направлення засобами поштового зв`язку позивачеві копії заяви про ухвалення додаткового судового рішення, достеменну обізнаність сторони позивача про наявність такої заяви в суді, дійшов обґрунтованого висновку про можливість розгляду такої заяви.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості додаткового рішення суду апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Яцкевич Іван Іванович , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 грудня 2024 року постанову Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник