Справа № 175/20789/25
Провадження № 2/175/4456/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
"22" червня 2026 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровській області у складі: 
головуючого судді - Білоусова О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Яшиної М.В.,
представника позивача – адвоката Бурби Ю.М.,
представника відповідача – адвоката Помінова О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Слобожанське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Дніпровської нотаріальної контори Кобрусєва Любов Віталіївна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Дніпровської нотаріальної контори Кобрусєва Любов Віталіївна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, в обґрунтування якого вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача – ОСОБА_3 .
07.08.2024 року державний нотаріус Дніпровської районної державної нотаріально контори Кобрусєва Л.В. видала сестрі позивача – ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_3 . Вказує, що позивач свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері - не отримував.
Зазначає, що в оскаржуваному свідоцтві про право на спадщину вказано, що їх матір при житті мала право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано за нею в Державному реєстрі речових прав 12.03.2013 року, крім того, у свідоцтві про право на спадщину за законом вказано, що квартира належала їх матері на підставі: Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 виданого 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Про приватизацію квартири в якій позивач фактично жив та був зареєстрований, - без нього, а лише його матір?ю, він дізнався після смерті матері у нотаріуса при отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, тому і відмовився від отримання свідоцтва про спадщину.
Вказує, що відповідачка, безпідставно та протиправно зняла його з реєстрації, без його згоди, тобто самостійно та протиправно позбавила його права на житло в квартирі.
Після прибуття додому з місць позбавлення волі 11.04.2021 року, Відповідачка з мамою пояснили йому, з ціллю, щоб він не оскаржував безпідставне зняття з реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 , дають йому згоду на реєстрацію (прописку) в квартирі АДРЕСА_3 , та на приватизацію на нього квартири АДРЕСА_1 . Починаючи з 11.04.2021 року позивач весь час мешкав в квартирі АДРЕСА_3 , а його рідна сестра в квартирі АДРЕСА_2 .
Також, позивач дізнався, що вдруге, без відому та особистої згоди був знятий з реєстрації у квартирі АДРЕСА_3 , саме на час приватизації. Вказані дії особисто не виконував, заяви не подавав та не підписував, доручення нікому не надавав. Таким чином вважає, що відповідачка шляхом обману протиправно безпідставно заволоділа квартирою АДРЕСА_2 - в цілому та частиною квартири АДРЕСА_1 .
Крім того, зазначає, що третя особа зовсім не прийняла до уваги, що донька померлої намагається протиправно шляхом обману заволодіти більшою часткою майна, тобто є спір по спадковому майну тому, вважає, порушила Закон та Інструкцію, - протиправно видала свідоцтво про спадщину яке, вважає, підлягає скасуванню тому, що у їх матері крім виданого свідоцтва є ще майно - дві земельні ділянки та житловий будинок, а між сторонами виник спір, який необхідно вирішувати лише в судовому порядку.
У зв`язку з викладеним у позовній заяві, просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.08.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2808, виданого на ім`я ОСОБА_2 .
Відповідач подала до суду відзив, в якому заперечувала проти позовних вимог, вказувала, що нотаріус діяв відповідно до вимог закону, позивач та відповідач є спадкоємцями першої черги, а тому отримали правомірно свідоцтва про право на спадщину. Посилання відповідача на нібито зняття його з реєстрації не підтверджені належними доказами. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав, просив задовольнити позовні вимоги. Надав пояснення.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити у позові. Надав пояснення відповідно до відзиву на позов. 
Третя особа у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надавала до суду заяву про розгляд справи без її участі.
Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
Згідно з ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20.05.1975 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №1016. Батьками записані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Згідно копії витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 06.03.2024 року, ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , зареєстрованого Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №5144.
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2979, виданого державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 кв.м., з яких житлова площа складає 22,2 кв.м., що належало спадкодавиці на підставі свідоцтва на право власності серії НОМЕР_1 , виданого 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Право власності на квартиру зареєстровано за спадкодавицею в Державному реєстрі речових прав 12.03.2013 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, номер запису про право власності: 521291, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 32495812214, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.04.2013 року з індексним номером: 1886755.
Відповідно до довідки №876, виданої Центром надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради, вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 11.01.1983 р. по 08.01.1998 р. 
З 03.05.2001 р., був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , знятий з реєстрації 15.11.2012 р. З 28.05.2020 по теперішній час зареєстрований за вищевказаною адресою.
Згідно довідки, виданої Центром надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради від 30.01.2024 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_8 була зареєстрована з 08.01.1998 р. по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент смерті ОСОБА_8 була зареєстрована разом з ОСОБА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.03.2025 року, земельна ділянка кадастровий номер 1221484000:06:056:0007, площею 0,68 га, за адресою: Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, с/рада Любимівка, зареєстрована з 21.03.2018 на праві власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №153264 від 13.07.2007 року.
З матеріалів спадкової справи 15/2024 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , витребуваної ухвалою суду, вбачається, що ОСОБА_2 26.01.2024 року звернулась до Дніпровської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 .
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-2808, виданого державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 кв.м., з яких житлова площа складає 22,2 кв.м., що належало спадкодавиці на підставі свідоцтва на право власності серії Ю №0017, виданого 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини перша та третя статті 215 ЦК України). 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження нею.
Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
Свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані.
Недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України).
Передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції "внесення змін до свідоцтва про право на спадщину" та "визнання свідоцтва про право на спадщину" є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними "вадами", які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним (див. пункти 99 - 103 постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)).
Суд не може погодитися з доводами позову, що нотаріусом неправомірно видано свідоцтво на спадщину за законом на частину квартири, яка належала ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на те, що доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що 26.01.2024 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , а 07.08.2024 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається зокрема з квартири АДРЕСА_1 .
Доказів незаконної приватизації квартири АДРЕСА_1 матір`ю позивача суду не надано, а також дії щодо приватизації квартири позивачем не оскаржувались. З огляду на це квартира вважається такою, що була правомірно приватизована матір`ю сторін, у зв`язку з чим було отримано свідоцтво на право власності серії НОМЕР_1 , видане 24.01.2013 року Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Відповідно до ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.
Згідно п. 4.12, 4.16, 4.19, 4.21, 4.23 глави 10 Порядку № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього.
Посилання позивача на наявність двох земельних ділянок та житлового будинку померлій матері ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не підтверджено.
Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 17 вересня 2020 року в справі № 715/372/19 (провадження № 61-15724св19), обов`язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. З огляду на зазначене, для отримання права на спадкування на об`єкти нерухомості, земельну ділянку безумовною підставою є належність вказаного майна на праві власності спадкодавцю. Відповідно, майно, що не належало спадкодавцю за життя, право власності на яке не було оформлено у визначеному законом порядку, не може входити до складу спадщини та передаватися в порядку спадкування.
Проте суд звертає увагу, що з матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.08.2024 року, земельна ділянка кадастровий номер 1221484000:06:056:0007, площею 0,68 га, за адресою: ніпропетровська обл., Дніпровський р-н, с/рада Любимівка, зареєстрована з 21.03.2018 на праві власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №153264 від 13.07.2007 року.
Так, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього.
Суд зазначає, що нотаріусом не було виконано п. 4.23 глави 10 Порядку № 296/5 щодо отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.08.2024 року, земельна ділянка кадастровий номер 1221484000:06:056:0007, площею 0,68 га, зареєстрована з 21.03.2018 на праві власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ), проте це не є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки, як було зазначено вище, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним. До того ж, інших доказів на підтвердження наявності іншого спадкового майна, належного ОСОБА_3 на праві власності сторонами нотаріусу надано не було.
Судом згідно положень частини другої статті 1241 ЦПК України та глави 10 Порядку № 296/5 перевірено, яке майно увійшло до спадкової маси ОСОБА_3 , з цією метою було досліджено матеріали спадкової справи № 15/2024, заведеної державним нотаріусом Дніпровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. щодо майна померлої ОСОБА_3 , встановлено перелік успадкованого сторонами майна після смерті ОСОБА_3 , та зроблено висновок, що в зв`язку з відсутністю доказів наявності іншого спадкового майна, належного ОСОБА_3 на праві власності, до спадкової маси увійшла лише квартира АДРЕСА_1 .
До того ж, позивач 11.09.2024 року та відповідач 07.08.2024 року звертались до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини яка складається зокрема саме з квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частина 1 статті 76 ЦПК України зазначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Стаття 79 ЦПК України зазначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достовірними є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ( стаття 80 ЦПК України).
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд, даючи оцінку доказам, у їх сукупності, вважає що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки підстав для недійсності в момент його видачі не існувало, а вимог про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом не заявлено, а тому приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені заявлених вимог за недоведеністю. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст.4, 7, 10, 12, 13, 71, 76-82, 89, 141, 263, 265, 293, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: державний нотаріус Дніпровської нотаріальної контори Кобрусєва Любов Віталіївна про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним- відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Білоусова