Справа № 465/2978/23     Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю. М. 
Провадження № 22-ц/811/163/26     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника ЛМР – Пилип`як Х. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Львівської міської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про скасування ухвали,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Львівської міської ради (далі – Львівська МР), ОСОБА_3 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Львівській області (далі – ГУ Держгеокадастру у Львівській області), в якому просив скасувати ухвалу Львівської МР в частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки (кадастровий номер 4610136900:07:002:0161) у АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що 16 квітня 2018 року довідкою № 31-13-03.37-2895/169-18 Держгеокадастру у Львівській області із звітності з кількісного обліку земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями інформовано, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні громадянина ОСОБА_2 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. 19 лютого 2018 року позивач придбав у власність від ОСОБА_4 частину житлового будинку у АДРЕСА_2 . Іншу частину будинку придбала у власність ОСОБА_5 . Земельна ділянка, на якій є вказаний будинок, на даний час продовжує перебувати у користуванні ОСОБА_2 . У зв`язку з купівлею житлового будинку права та обов`язки щодо земельної ділянки під будинковолодінням по АДРЕСА_2 перейшли до позивача та співпозивачки у справі. Проте, ОСОБА_2 також вважає, що його право порушено, оскільки право на володіння земельною ділянкою на час пред`явлення позову належно не припинено. 11 липня 2019 року ухвалою № 5419 Львівської МР позивачу та співпозивачці надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку у АДРЕСА_2 . Земельна ділянка у АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці ОСОБА_3 межує із земельною ділянкою по АДРЕСА_2 . Позивачі звернулись до ГУ Держгеокадастру у Львівській області на предмет затвердження технічної документації щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 у власність, однак жодної відповіді не отримали. Стверджують, що їхнє право, як позивачів, порушено, оскільки відповідачка ОСОБА_3 продовжує володіти земельною ділянкою по АДРЕСА_1 одразу на межі стіни будинку АДРЕСА_2 . Ухвалою Львівської МР від 19 вересня 2019 року № 5605 ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність. 20 грудня 2019 року протоколом № 108 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів, було погоджено межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 . 25 березня 2021 року ухвалою Львівської МР 4 сесії 8 скликання № 516 затверджено ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою та передано у власність земельну ділянку у АДРЕСА_1 (кадастровий номер 4610136900:07:002:0161). Пунктом 3.5 оскаржуваної ухвали зобов`язано землевласників здійснювати будівництво та реконструкцію при умові дотримання вимоги Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Львівська МР перед затвердженням технічної документації по АДРЕСА_1 проігнорувала те, що по лінії Г-Г вказаної технічної документації розміщена стіна належного позивачам будинку. 14 квітня 2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мельничук О. В. (далі – приватний нотаріус ЛМНО Мельничук О. В.) ухвалено рішення про державну реєстрацію за відповідачкою права власності земельної ділянки площею 0, 0715 га, кадастровий номер 4610136900:07:002:0161, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2336580646101.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Львівської МР, третя особа: ГУ Держгеокадастру у Львівській області про скасування ухвали відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши у січні 2026 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2025 року, ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення судом порушено норми процесуального права, а саме розгляд справи було призначено на 22 грудня 2025 року, а в рішенні зазначено, що повний текст такого складено 29 грудня 2025 року. Вступна та резолютивна частини рішення від 22 грудня 2025 року в матеріалах справи відсутні. Щодо порушення норм матеріального права вказує на те, що в оскарженому рішенні судом не надано оцінки, що з 01 жовтня 2019 року набрали чинності нові будівельні норми, які впливають на правильність прийняття рішень органом місцевого самоврядування щодо відведення земельних ділянок у власність. Вважає, що судом безпідставно відмовлено у призначенні експертизи з питань землеустрою. Відтак, вважає необґрунтованими висновки суду про те, що позивачами не надано доказів порушення їх прав.
В лютому 2026 року від Львівської МР через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Рішення суду в апеляційному порядку іншими учасниками справи не оскаржується.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника Львівської МР, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2018, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
На підставі договору купівлі – продажу житлового будинку від 07 лютого 2018 року, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купила житловий будинок АДРЕСА_1 .
Згідно довідки Відділу у місті Львові Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 16 квітня 2018 року № 31-13-0.37-2895/169-18, земельна ділянка по АДРЕСА_2 входить в межі земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_2 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування.
Згідно ухвали Львівської МР № 5419 від 11 липня 2019 року, надано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дозвіл на виготовлення документацій із землеустрою для оформлення землекористування на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно витягу з протоколу № 108 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 20 грудня 2019, погоджено межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 :
по лінії А-Б, відповідно до акту встановлення та узгодження меж земельною ділянкою та по межі земельної ділянки площею 0,0358 га (кадастровий номер 4610136900:07:002:0073) на АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_7 (реєстраційний номер нерухомого майна 47256846101);
по лінії В-Г, відповідно до акту встановлення т узгодження меж земельною ділянкою та по межі земельної ділянки площею 0, 0153 га (кадастровий номер 4610136900:07:002:0127) на АДРЕСА_4 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 973026946101);
із земельною ділянкою на АДРЕСА_2 по лінії Г-Ґ, відповідно до акту встановлення та узгодження меж земельною ділянкою;
по лінії Ґ-Д відповідно до акту встановлення та узгодження меж земельною ділянкою та по межі земельної ділянки площею 0, 1 га (кадастровий номер 4610136900:07:002:0036) на АДРЕСА_5 .
Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме пояснювальної записки вбачається, що за результатами кадастрової зйомки площа земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 0,0715 га. Вид цільового призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. При узгодженні зовнішніх меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами претензії відсутні.
Ухвалою Львівської МР № 516 від 25 березня 2021 року затверджено громадянам технічні документації із землеустрою і передано громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельні ділянки, які є у фактичному користуванні громадян, для обслуговування індивідуальних житлових будинків, в тому числі, затверджено технічну документацію та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 4610136900:07:002:0161 на АДРЕСА_1 , для обслуговування індивідуального житлового будинку.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.12.2022, земельна ділянка з кадастровим номером 4610136900:07:002:0161 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 та від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).
При цьому відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16).
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а, від 09 листопада 2021 року в справі № 542/1403/17).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року в справі № 540/861/16-ц зазначила, що захист прав позивача, порушеного внаслідок накладення земельних ділянок, шляхом визнання недійсними рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку і скасування його державної реєстрації є ефективним способом захисту порушеного права чи інтересу.
Касаційний суд уже зауважував, що:
- правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), по своїй суті не є правочином. Як наслідок до незаконності правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані;
- незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Про порушення суб`єктивного права правовим актом індивідуальної дії, виданим органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), може свідчити те, що він перешкоджає суб`єкту в реалізації його права або інтересу (постанова Верховного Суду від 06 серпня 2025 року в справі №465/820/23).
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Предметом спору у цій справі є оскарження рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність відповідачу земельної ділянки, наслідком чого стало накладення суміжних земельних ділянок і порушення прав позивачів як власників сусіднього домоволодіння.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року в справі № 514/1571/14-ц, для висновків про порушення прав позивача визначенням меж сусідніх земельних ділянок мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивача, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» (balance of probabilities). Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Аналогічний підхід заснований Верховний Судом у постановах від 09 березня 2026 року в справі № 616/300/20, від 06 березня 2026 року в справі № 215/178/25, від 04 лютого 2026 року в справі № 175/3524/23 та від 01 жовтня 2025 року в справі № 523/109/21.
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 грудня 2025 року в справі № 926/1964/24, від 14 січня 2025 року в справі №925/1459/23, від 15 жовтні 2024 в справі № 917/531/19, від 23 липня 2024 року в справі № 913/162/22, від 13 лютого 2024 року в справі № 924/1022/22, від 17 січня 2024 року в справі № 906/1141/22, від 02 липня 2024 року в справі № 910/9544/23, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року в справі № 904/2104/19 (пункт 9.58).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 січня 2020 року в справі №370/999/16-ц, від 07 квітня 2020 року в справі № 372/1684/14-ц, постанову Верховного Суду від 04 серпня 2021 року в справі № 263/11779/16-ц).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що під час розгляду справи не встановлено порушення прав позивачів на земельну ділянку, якою вони користуються, та яка межує з належною відповідачці земельною ділянкою, адже позивачами за допомогою належним та допустимих доказів не доведено факт накладення земельної ділянки відповідачки на їхню земельну ділянку, зокрема позивачами на підтвердження заявлених позовних вимог не надано відповідних висновків експертизи (спеціаліста) щодо цього питання.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не призначено у справі експертизу, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, виходячи з того, що ухвалою суду від 26 червня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання позивачів про призначення експертизи з питань землеустрою, аналіз змісту якої свідчить, що при її постановленні суд виходив з того, що ураховуючи підстави та предмет позову, фактичні обставини справи, клопотання про призначення експертизи з питань землеустрою, на вирішення якої позивачами пропонувало постановити питання – чи відповідає розроблена документація із землеустрою на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та її затвердження вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, є необґрунтованим.
При цьому колегія суддів враховує, що дана ухвала позивачами в апеляційному порядку не оскаржувалась, а також те, що до апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не включено обґрунтовані заперечення на цю ухвалу.
У цьому зв`язку, колегія суддів враховує і те, що на вирішення експертизи, про призначення якої клопотав позивач ОСОБА_1 , останній не просив включити питання щодо накладення земельних ділянок сторін у справі.
Враховуючи наведене, колегія суддів не убачає підстав для детальної аргументації відхилення доводів апеляційної скарги щодо ненадання судом оцінки того, що з 01 жовтня 2019 року набрали чинності нові будівельні норми, які впливають на правильність прийняття рішень органом місцевого самоврядування щодо відведення земельних ділянок у власність, адже такі не узгоджуються з підставами пред`явленого позову у даній справі.
Щодо порушення, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, місцевим судом норм процесуального права, колегія суддів виходить з того, що такі не підтвердились під час апеляційного розгляду, адже з матеріалів справи убачається, що судове засідання було призначено на 22 грудня 2025 року, а з протоколу судового засідання за це число убачається, що судом оголошено перерву для винесення процесуального рішення, а саме рішення ухвалено 29 грудня 2025 року, що узгоджується з приписами статей 259 та 268 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду місцевим судом.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскаржене рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат, включаючи витрати на професійну правничу допомогу, особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич