ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	Львів	Справа № 161/424/26 пров. № А/857/14375/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І.,
суддя Шинкар Т.І.

секретар судового засідання Слободян І.М. 

позивач ОСОБА_1 
представник позивача Стецюк О.В.
представник відповідача Книш А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2026 року у справі №161/424/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про скасування постанови (головуючий суддя Шестернін В.Д., м. Луцьк), -
В С Т А Н О В И В:
07.01.2026 ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради (далі - відповідач), в якому просила:
- визнати протиправною та скасувати постанову серії MVA № 2535749 від 27.12.2025 про притягнення до адміністративної відповідальності;
- стягнути понесені судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що спірною постановою, на підставі ч.3 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), її притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 15.9 «ж» Правил дорожнього руху (далі – ПДР), а саме – здійснення зупинки транспортного засобу у спосіб, що унеможливлює об`їзд транспортного засобу чи їх роз`їзд. Позивач проти такого висновку відповідача заперечувала, стверджувала, що вимог ПДР не порушувала. Зазначила, що місце, де був припаркований автомобіль, не є проїзною частиною дороги загального користування, а внутрішньодворовим проїздом багатоквартирного будинку, який відповідно до погодженої з Департаментом житлово-комунального господарства Луцької міської ради та Управлінням патрульної поліції у Волинській області ДПП «Схеми розташування технічних засобів організації дорожнього руху» не призначений для транзитного руху транспортних засобів. Цей проїзд був правомірно обладнаний обмежувальними стовпчиками, що фізично унеможливлювали рух стороннього транспорту та визначали цільове призначення цієї території як прибудинкової, а не як дороги. Разом з тим, 23.12.2025 інспектори Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, як вважала позивач, самовільно демонтували та вивезли зазначені обмежувальні стовпчики, що призвело до того, що вказана територія штучно набула зовнішніх ознак проїзду. 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.02.2026 у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції зазначив, що ПДР встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, в тому числі і на прибудинкових територіях, які включають проїзди, тротуари тощо. За відсутності встановлених обмежувальних стовпчиків та дорожнього знаку 5.32.1 «Тупик» спірне місце зупинки транспортного засобу знаходилося на території, яка мала наскрізний проїзд. Вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення доведена відповідними доказами, зокрема фотофіксацією. Суд першої інстанції зазначив, що водій транспортного засобу повинен враховувати фактичну дорожню обстановку, а не виходити з того, якою вона була чи має бути, та ігнорувати при цьому Правила дорожнього руху. 
Поряд з тим, суд першої інстанції зазначив, що правомірність демонтажу обмежувальних стовпчиків, про які згадано позивачем у позовній заяві, не є предметом спору у цій справі.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Також просить стягнути витрати на правову допомогу.
Доводи скарги загалом співставні з доводами позовної заяви. Помилковість висновків суду першої інстанції позивач обґрунтовує покликаннями на:
- неврахування правового статусу території як внутрішньодворової; 
- наявність дорожніх знаків 5.32.1 «Тупик» та 5.34 «Житлова зона»; 
- погоджену схему організації дорожнього руху;
- незаконний демонтаж обмежувальних елементів;
- відсутність елементів об`єктивної сторони правопорушення.
На апеляційну скаргу відповідач подав відзив, в якому не погоджується з вимогами скаржника, просить суд відмовити у задоволенні скарги. Вважає, що норма пункту 15.9 «ж» ПДР України має імперативний характер і прямо забороняє зупинку або стоянку транспортного засобу в місцях, де його розміщення унеможливлює зустрічний роз`їзд або об`їзд. Відповідно, обов`язок водія дотримуватися цієї заборони не ставиться у залежність від наявності стовпчиків, інших технічних засобів організації дорожнього руху чи елементів благоустрою. Покликання на нібито «незаконний демонтаж» стовпчиків, на переконання відповідача, не може бути виправданням для вчинення адміністративного правопорушення, оскільки відсутність фізичних перешкод для заїзду не надає права перекривати проїзну частину власним транспортним засобом та створювати перешкоди дорожньому руху.
Позивач подав відповідь на відзив, в якому висловлює думку про помилкове ототожнення відповідачем внутрішньо-дворового проїзду із проїзною частиною дороги, що є юридично неправильним та суперечить фактичним обставинам справи, оскільки прибудинкова територія багатоквартирного житлового будинку не входить до вулично-дорожньої мережі загального користування та не призначена для транзитного руху транспортних засобів. Таким чином, об`єкт правопорушення у розумінні ПДР відсутній, що саме по собі виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Відповідач подав заперечення на відповідь позивача, в якому висловив міркування про підміну позивачем правових категорій, що регулюють сферу безпеки дорожнього руху. Зазначає, що твердження про відсутність дорожнього руху на прибудинковій території не відповідає змісту визначення цього поняття, закріпленого у ПДР. Так, відповідно до п.1.10 ПДР дорога визначається як частина території, у тому числі в межах населених пунктів, що призначена для руху транспортних засобів і пішоходів, включаючи всі її складові елементи проїзну частину, узбіччя, тротуари, розділювальні смуги та інші елементи. Отже, законодавець прямо закріплює, що дорога - це не виключно проїзна частина, а комплексна інфраструктура, яка охоплює значно ширший простір, ніж смуга руху транспортних засобів. При цьому визначальним є не формальний статус території (наприклад, «двір» чи «прибудинкова територія»), а її функціональне призначення та фактичне використання. Якщо відповідна ділянка забезпечує рух транспортних засобів або пішоходів, доступ до будинків, під`їздів, об`єктів інфраструктури, вона за своїми ознаками підпадає під поняття дороги або її складових елементів. Таким чином, вважає твердження позивача про те, що внутрішньодворовий проїзд не є дорогою і на ньому не діють ПДР, безпідставним. Такий проїзд є складовою дороги або належить до житлової зони, що прямо регулюється ПДР, із встановленням підвищених вимог до безпеки руху.
Поряд з цим відповідач вважає, що покликання позивача на схему як на підставу правомірності дій є неприйнятним, оскільки визначальним є реальний стан організації дорожнього руху на момент події та присутній наскрізний проїзд.
05.05.2026 ОСОБА_1 подала клопотання про долучення доказів у справі та додаткові пояснення у справі. 
Департамент муніципальної варти Луцької міської ради 05.05.2026 теж подав додаткові пояснення до справі. 
Розгляд справи здійснюється з урахуванням положень параграфа 2 Глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-1, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Представник позивача та позивач у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримують, просять скаргу задовольнити. 
Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими, просить у задоволенні скарги відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.
За змістом спірної постанови – MVA 2535749 від 27.12.2025 суд з`ясував, що 26.12.2025 о 10:03:17 за адресою: вул. Гетьмана Сагайдачного, 20, у м. Луцьк особа, яка керувала автомобілем Daihatsu Cuore, державний номерний знак НОМЕР_1 порушила правила зупинки, а саме здійснила зупинку транспортного засобу таким чином, що здійснити зустрічний роз`їзд або об`їзд транспортного засобу є неможливо чим створила перешкоду дорожнього руху та загрозу безпеці руху. Зазначене є порушенням пункту 15.9 «ж» ПДР.
В згаданій постанові вказано про фотофіксацію та проведення вимірювань ручним лазерним світловіддалеміром.
За скоєне порушення позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу на підставі ч.3 ст. 122 КУпАП.
Не погоджуючись із спірною постановою позивач звернулась до суду із позовом.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про обґрунтованість спірної постанови такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства з наступних причин.
Відповідно до п 12.9 «б» ПДР зупинка забороняється у місцях, де буде неможливим зустрічний роз`їзд або об`їзд транспортного засобу, що зупинився.
Відповідальність за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху передбачена ч.3 ст. 122 КУпАП.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
На підтвердження вчиненого позивачем адміністративного правопорушення відповідач долучив дані вимірів відстані здійснені ручним лазерним світловіддалеміром Bosch GLM 500, та фотознімки за допомогою технічного засобу Samsung SMA546Е/DS.
Заперечуючи проти факту вчинення правопорушення позивач, як в позовній, так і в апеляційній скарзі покликається на те, що територія, на якій було запарковано автомобіль є внутрішньодворовою територією, з погодженою уповноваженими органами схемою організації дорожнього руху, в`їзд до якої було обмежено відповідними стовпчиками, які на момент події описаної у спірній постанові були, як вважає позивач протиправному демонтовані.
В контексті доводів позивача щодо протиправного демонтування обмежувальних стовпчиків апеляційний суд погоджується з позицією суд першої інстанції , що такі доводи не мають відношення до предмету спору у цій справі. Правомірність чи протиправність таких дій підлягає з`ясування в межах інших правовідносин.
В той же час, апеляційний суд вважає помилковими доводи позивача що спірне місце зупинки транспортного засобу не є проїзною частиною дороги. Так, Правила дорожнього руху встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, в тому числі і на прибудинкових територіях, які включають проїзди, тротуари тощо. Питанню особливості організації руху, правил паркування тощо присвячений окремий розділ ПДР. На схемі організації дорожнього руху, наявній у матеріалах справи дійсно передбачено облаштування обмежувальних стовпчиків та розміщення дорожнього знаку 5.32.1 «Тупик». Дорога, що не має наскрізного проїзду. Разом з тим на момент події описаної у спірній постанові зазначені обмежувачі відсутні, а відтак спірне місце зупинки транспортного засобу знаходилося на території, яка мала наскрізний проїзд. Водій транспортного засобу повинен враховувати фактичну дорожню обстановку, а не виходити з того, якою вона була чи має бути, та ігнорувати при цьому Правила дорожнього руху.
За таких обставин, апеляційний суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що факт порушення Правил дорожнього руху позивачем доведено належними доказами.
В контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що такі суперечать матеріалам справи та наявним у них доказам, а відтак не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями ст. 90 КАС України, визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
За правилами ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2026 року у справі №161/424/26 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар