Постанова
Іменем України 

13 травня 2026 року
м. Київ 

справа № 278/829/24
провадження № 61-2550св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління національної поліції в Житомирській області, Житомирська обласна прокуратура,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Головного управління національної поліції в Житомирській області на постанову Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2026 року в складі колегії: Коломієць О. С., Григорусь Н. Й., Талько О. Б.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, ГУ НП в Житомирській області, Житомирської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Позов мотивований тим, що 10 грудня 2012 року було розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 12012060170000144, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого в частині другій статті 361 КК України. У червні 2013 року позивачу було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого в частині другій статті 361 КК України. Вину у вчиненні кримінального правопорушення позивач не визнавав.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2023 року в справі № 278/3780/13-к, який залишений без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року, позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого в частині другій статті 361 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу цього кримінального правопорушення.

Позивач незаконно перебував під слідством та судом з 27 червня 2013 року (дата повідомлення про підозру) по 21 грудня 2023 року (дата ухвалення рішення судом апеляційної інстанції), що загалом складає 10 років та 6 місяців (126 місяців), а відтак має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та в результаті цього пережитих моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків, тощо.

Вказаним незаконним повідомленням про підозру було порушено права позивача та завдано йому моральну шкоду, спричинену викликами до слідчого, прокурорів, участю в судових засіданнях, які порушили порядок в його житті, побуті, родині. Упродовж досудового розслідування та судового розгляду він постійно відчував стрес, не міг нормально працювати та відпочивати, чим було завдано шкоду його психологічному здоров`ю. Це призвело до погіршення відносин з друзями, родичами, дружиною, відновлення яких потребуватиме багато зусиль. Завдану моральну шкоду позивач оцінював у розмірі 1 008 000 грн.

ОСОБА_1 просив:
стягнути з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету 1 008 000,00 грн відшкодування моральної шкоди;
50 000,00 грн витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2025 року:
позов ОСОБА_1 задоволено частково;
стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 201 600 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури;
стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000 грн понесених витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
встановлено з кримінального провадження (справа № 278/3780/13-к, яка була досліджена в судовому засіданні), 27 червня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого в частині другій статті 361 КК (том 1 (провадження доказів)). 13 серпня 2013 року кримінальне провадження направлено для розгляду по суті до суду;
вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11 липня 2023 року у справі № 278/3780/13-к ОСОБА_1 визнаний невинуватим у вчиненні інкримінованого йому у рамках кримінального провадження № 12012060170000144 злочину та виправданий судом за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 25 грудня 2023 року вирок суду залишено без змін;
право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду, а тому необґрунтованими є доводи представника ГУНП про безпідставність позовних вимог через незазначення у виправдувальному вироку стосовно позивача незаконності повідомлення йому про підозру у вчиненні злочину чи проведення стосовно нього інших процесуальних дій під час досудового розслідування, оскільки постановлення виправдувального вироку стосовно особи є достатньою підставою для відшкодування їй завданої шкоди, і окрема констатація незаконності притягнення особи до кримінальної відповідальності, на відміну від пункту 1-1 частини першої статті другої закону, в цьому випадку не вимагається;
враховуючи, що кримінальне переслідування позивача тривало понад 10 років (з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 361 КК України, і до дня набрання виправдувальним вироком відносно нього законної сили), суд дійшов висновку, що незаконне кримінальне переслідування позивача призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми й вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим йому завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету;
позивач просив задовольнити позовні вимоги, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної у статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а саме - 8 000 грн на місяць. Проте, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», яка підлягає застосуванню на час розгляду справи судом, містить спеціальну норму, відповідно до якої розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону, який становить 1600 грн;
на підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав такі докази: копію договору про надання правничої допомоги від 14 лютого 2024 року, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги. Відповідно до змісту позовної заяви, орієнтована сума витрат, які позивач очікує понести в зв`язку з розглядом справи становить 50 000 грн, які є витратами на правничу допомогу. Відтак, у прохальній частині представник позивача просив стягнути на користь позивача вказану суму;
враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, принципи розумності і співмірності, заперечення сторони відповідачів щодо завищеного розміру витрат, суд зробив висновок, що на користь позивача підлягають стягненню понесені і документально підтвердженні витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2026 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено;
рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2025 року скасовано та постановлено нове судове рішення про задоволення позову;
стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 008 000 грн;
стягнуто з ГУ НП в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 5 000 грн з кожного.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
неправомірні дії правоохоронних органів призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, а тому з урахуванням засад розумності та справедливості наявні правові підстави для стягнення моральної шкоди у розмірі зазначеному у позовній заяві, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» на момент відшкодування (8 000 грн);
заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, апелянт не надав доказів наявності обставин, які були б для суду підставами для визначення розміру моральної шкоди у розмірі більшому, ніж встановлено законом;
позивачем на підтвердження вказаних витрат на юридичну допомогу надано суду наступні документи: копію договору про надання правничої допомоги від 14 лютого 2024 року, копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги. Відповідно до змісту позовної заяви, орієнтована сума витрат, які позивач очікує понести в зв`язку з розглядом справи становить 50 000 грн (пункт 5 договору про надання правничої допомоги), які є витратами на правничу допомогу. Тому у прохальній частині представник позивача просив стягнути на користь позивача вказану суму;
колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000 грн понесених витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи. Обсяг виконаних робіт і наданих відповідачу послуг адвокатом Омельчуком І. М. наведено у договорі про надання правової допомоги від 14 лютого 2024 року. Згідно з актом загальна сума витрат клієнта складає 50 000 грн. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони;
частково задовольнивши позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000 грн понесених витрат на правову допомогу. Питання компенсації судового збору пропорційно до задоволеної вимоги не на користь позивача, а на користь держави, у випадку звільнення позивача від сплати судових витрат відповідає вимогам закону, оскільки держава як відповідач діє через відповідні органи. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21. Отже, у даному випадку витрати на правничу допомогу підлягають стягненню саме з ГУ НП в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури;
оцінюючи обсяг робіт, що зазначений в акті наданих послуг, колегія суддів вважає, що в даному випадку витрати на правову допомогу в сумі 10 000 грн в повній мірі відповідають критерію розумної необхідності таких витрат. Процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. З урахуванням викладеного, враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт та часом витраченим на їх виконання, колегія суддів дійшла висновку, що з ГУ НП в Житомирській області та Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 5 000 грн з кожного.

Аргументи учасників справи

27 лютого 2026 року ГУ НП в Житомирській області через підсистему Електронний суд подало касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2026 року (повне судове рішення складено 03 лютого 2026 року), в якій просило:
постанову Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2026 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати;
ухвалити нове рішення, яким рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26 травня 2025 року в частині стягнення витрат на правову допомогу залишити без змін;
вирішити питання щодо судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
відповідачем у цій категорії справ є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення;
суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що кошти на відшкодування як моральної шкоди, так і майнової шкоди у вигляді понесених витрат на правову допомогу в рамках кримінального провадження підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів;
враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, ГУ НП в Житомирській області вважає, що стягненні судом апеляційної інстанції витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн є завищеними.Правова позиція позивача, інтереси якого представляв адвокат Омельчук І. М., була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду справи, адвокат був обізнаний у справі з усіма деталями, що з неї випливають, оскільки приймав учать у справі в суді першої інстанції, тому складання апеляційної скарги не становлять собою дії, які потребують об`єктивної та нагальної необхідності для адвоката вивчати додаткові джерела права та інші обставини, тому, підготовка та ведення даної справи в суді апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи;
враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ГУ НП в Житомирській області просить зменшити їх розмір та стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 грн.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

28 квітня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 квітня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21; від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц; від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16; від 16 листопада 2022 року у справі № 135/90/21; від 09 листопада 2022 року у справі № 459/1070/17; від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15; від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц; від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21; від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20; від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що постанова апеляційного суду оскаржується у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині постанова апеляційного суду оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.

Позиція Верховного Суду

Щодо стягнення з ГУ НП в Житомирській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу 

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 216/5629/23 (провадження № 61-11661св24) зазначено, що:
«суди при стягненні на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу не врахували наступне. Позивач звільнена від сплати судових витрат, тому вони компенсуються їй за рахунок держави. Таким чином, з Державного бюджету України на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
Проте суди на це уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2025 року у справі № 539/6278/23 (провадження № 61-4456св25) вказано, що:
«касаційні скарги місять доводи про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції неправильно застосували вимоги статей 3, 4 Закону та дійшли помилкового висновку про стягнення цих витрат з надання правничої допомоги з Держави в особі відповідачів, а не з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції у незміненій судом апеляційної інстанції частині визначив порядок стягнення (компенсації) витрат на професійну правничу допомогу з відповідачів у дольовому порядку. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді, регламентовано у пункті 1 частини третьої статті 133, статтях 134, 137, 141 ЦПК України. Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, та витрат, пов`язаних з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Згідно із частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
З огляду на припис статті 56 Конституції України шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження 12-161гс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19)). Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами. Отже, доводи касаційних скарг у цій частині є обґрунтованими.
Ураховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів уважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 711/1765/22 (провадження № 61-4710св23), від 15 жовтня 2025 року у справі № 216/5629/23 (провадження № 61-11661св24). Проте суди попередніх інстанцій на це уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу з Держави України в особі ГУ НП в Полтавській області та Держави України в особі Полтавської обласної прокуратури в дольовому порядку».

У справі, що переглядається:
суд першої інстанції врахував часткове задоволення позовних вимог, принципи розумності і співмірності, заперечення відповідачів та зробив висновок, що на користь позивача підлягають стягненню понесені і документально підтвердженні витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн;
апеляційний суд, оцінюючи обсяг послуг, що зазначений в акті наданих послуг, вважав, що в цьому випадку витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн в повній мірі відповідають критерію розумної необхідності таких витрат. Суд мотивував такий висновок необхідністю врахувати принципи розумності і співмірності, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та час витрачений на їх виконання. При цьому апеляційний суд вказав, що оскільки держава як відповідач діє через відповідні органи, то витрати на правничу допомогу підлягають стягненню саме з ГУ НП в Житомирській області;
в апеляційній скарзі позивач звертав увагу на те, що, стягнувши 3 000 грн на оплату витрат на правничу допомогу, суд безпідставно знецінив роботу адвоката. Вважав, що робота спеціаліста в галузі права, яка полягає в підготовці позовної заяви, поданні заяви до суду, участі в судових засіданнях, що тривало не один рік, не може коштувати 3 000 грн, частина з яких піде на сплату податків;
касаційний суд погоджується із висновком апеляційного суду у частині розміру витрат на правову допомогу, оскільки апеляційний суд врахував складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт та час витраченим на їх виконання. Зазначені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції;
у касаційній скарзі ГУ НП в Житомирській області не наводить обставин, які залишилися поза увагою апеляційного суду в оцінці розміру витрат на правничу допомогу. Самого по собі ствердження ГУ НП в Житомирській області про неспівмірність чи завищений розмір витрат на правничу допомогу для зміни розміру витрат недостатньо;
разом із тим, касаційний суд не погоджується із висновком апеляційного суду у частині стягнення витрат на правничу допомогу саме з ГУ НП в Житомирській області;
апеляційний суд не звернув увагу, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу має бути здійснено за рахунок Держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Тому постанову апеляційного суду у частині стягнення з ГУ НП в Житомирській області на користь  ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн належить змінити, виклавши її резолютивну частину у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 а 5 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Щодо стягнення з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу 

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження № 61-3480сво21) вказано, що:
«Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, інші відповідачі (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4) не реалізували своє право на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженими судовими рішеннями в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо них».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 761/18365/20 (провадження № 61-9164св23) вказано, що:
«основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У справі, що переглядається: в касаційних скаргах скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просять скасувати постанову апеляційного суду як в частині задоволених позовних вимог до них, так і в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4; інші відповідачі (ОСОБА_3, ОСОБА_4) не скористалися своїм правом подачі касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги.
Така процесуальна поведінка інших відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4) свідчить про їх повну згоду з постановою апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до них. Аналіз аргументів касаційних скарг свідчить, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не навели переконливих доводів, яким чином судове рішення апеляційного суду порушує їх права та інтереси в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умови, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, не оскаржили постанову апеляційного суду, тобто погодилися з постановою апеляційного суду в частині позовних вимог до них. Тому оскаржену постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить залишити без змін».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що:
«131. У справі, що переглядається, прокурор пред`явив чотири вимоги: про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 до таких відповідачів: ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківської сільської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку до Плисківської сільської ради та дві вимоги про визнання договорів оренди недійсними до Плисківської сільської ради та ТОВ «Івангородське».
132. З касаційною скаргою на судові рішення в цій справі звернулося лише ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Плисківська сільська рада як особа, за якою зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, та ТОВ «Івангородське» як їх орендар своїм правом на подання касаційної скарги, а так само приєднатися до касаційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка відповідачів фактично підтверджує їх повну згоду з судовими рішеннями.
133. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».

Див. також аналогічні висновки, зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року в справі № 757/72370/17-ц (провадження № 61-18092св23), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2024 року в справі № 947/4615/23 (провадження № 61-10957св24)).

У справі, що переглядається:
оскарженою постановою апеляційного суду стягнуто з відповідача Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн;
відповідач ГУ НП в Житомирській області у касаційній скарзі не погоджується з оскарженою постановою у частині стягнення з відповідачів Житомирської обласної прокуратури та ГУ НП в Житомирській області на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн з кожного та просить оскаржену постанову апеляційного суду в цій частині скасувати та рішення суду першої інстанції у частині стягнення витрат на правничу допомогу залишити без змін. Втім, відповідач Житомирська обласна прокуратура не скористалася своїм правом подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка відповідача Житомирської обласної прокуратури свідчить про повну її згоду з оскарженою постановою апеляційного суду у частині стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн;
аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що відповідач ГУ НП в Житомирській області не навело переконливих доводів, яким чином оскаржені судові рішення в частині стягнення з Житомирської обласної прокуратури витрат на професійну правничу допомогу порушує його права та інтереси, за умови, що інший відповідач Житомирська обласна прокуратура не оскаржила постанову апеляційного суду в цій частині, тобто, погодилася з цим судовим рішенням;
тому оскаржену постанову апеляційного суду належить залишити без змін в частині стягнення з відповідача Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду: у частині стягнення з ГУ НП в Житомирській області на користь  ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн змінити, виклавши її резолютивну частину у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь   ОСОБА_1 а 5 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу»; у частині стягнення з Житомирської обласної прокуратури на користь  ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління національної поліції в Житомирській області задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2026 року:
у частині стягнення з Головного управління національної поліції в Житомирській області на користь  ОСОБА_1 а витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн змінити, виклавши її резолютивну частину у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 а 5 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу»;
у частині стягнення з Житомирської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 а витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн залишити без змін.

З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2026 року у зміненій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко